Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

04.07.2019\~року [PERSON] звернувся із позовом до суду, якій заявою поданою 23.11.2021 року був уточнений та згідно уточнення позовних вимог просив: - встановити той факт, що [PERSON] , [INFO] є рідним племінником [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , та двоюрідним братом [PERSON] , [INFO] , який помер у лютому 2017 року; - визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії та номер: 9-281 від 10 серпня 2018 року, видане Шостою одеською державною нотаріальною конторою [PERSON] , а саме на 1/2 частину спадкового майна після смерті [PERSON] , 1964 року народження, який помер [INFO] , яке складається з квартири [ADDRESS] , загальною площею 44,8 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м.; - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42487774 від 10.08.2018 року об 14:19:06, яке прийнято нотаріусом Шостою одеською державною нотаріальною конторою, Одеського міського нотаріального округу, Одеської області, [PERSON] , та виключити запис про право власності внесений на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 9-281, виданий 10.08.2018 року, Шостою ОДНК; - визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , 1964 року народження, який помер у лютому 2017 року, на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 44,8 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м.; В обґрунтування позову позивач зазначає, що [INFO] помер його рідний дядько [PERSON] , [INFO] . Він був рідним братом його батька [PERSON] , [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] є його рідною сестрою, а також племінницею померлого [PERSON] , якій Шостою одеською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право власності на спадкове майно. Позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки він не зміг довести родинні зв`язки. Позивач вважає, що його права як спадкоємця були порушенні у зв`язку з чим звернувся до суду за захистом своїх прав. 05.07.2019 року було відкрито провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Шоста Одеська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання права власності в порядку спадкування за законом, за правилами загального позовного провадження. 21.10.2021 року ухвалою суду у зв`язку зі смертю відповідача [PERSON] , було замінено відповідача на її правонаступників [PERSON] , та [PERSON] . Представник позивача надала заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Представник третьої особа надав заяву про розгляд справи у відсутність представника третьої особи. Відповідачі по справі у судове засідання не з`явились, про час слухання повідомлялись. Як зазначав неодноразово Верховний Суд, за змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Слід також враховувати правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18.12.2019 у справі № 9901/949/18 та від 27.05.2020 у справі № 9901/11/19, про те, що загальнообов`язкові процесуальні правила є певною формою реалізації гарантій особи (кожного) на звернення до суду за захистом свого порушеного права чи обмеження свобод. У них презюмується, що кожен, хто звертається до суду за захистом свого права, відповідно до принципів верховенство права, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, гласності і відкритості судового процесу, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, буде активним учасником судового провадження, зможе безпосередньо чи опосередковано через свого представника отримати судовий захист свого права. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Таким чином, з метою уникнення обмеження прав позивача на справедливий та своєчасний суд, справа розглядається у відсутність відповідачів по справі. Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у ній докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до П`ятої одеської державної нотаріальної контори, де 06.07.2017 року була заведена спадкова справа № 180/2017 до майна [PERSON] , який помер [INFO] . 20.12.2017 року державним нотаріусом П`ятої одеської державної нотаріальної контори була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій, з підстав недоведеності родинних зв`язків. Крім того, з матеріалів спадкової справи № 61/2017 заведеною Шостою одеською державною нотаріальною конторою вбачається, що 03.03.2017 року [PERSON] звернулась зі заявою про прийняття спадщини після смерті її двоюрідного брата [PERSON] , 1964 р.н., який помер [INFO] . Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Шостою одеською державною нотаріальною конторою 10.08.2018 року, [PERSON] отримала спадщину за законом після смерті [PERSON] , 1964 р.н., який помер [INFO] , яка складається з квартири [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] . Заяви про прийняття спадщини після її смерті подали її діти [PERSON] , [PERSON] , які були залучені до участі у справі у якості відповідачів. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України). Позивач звернувся до суду з вимогами про встановлення факту, що він є рідним племінником [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , та двоюрідним братом [PERSON] , [INFO] , який помер у лютому 2017 року, але на підтвердження цих вимог не надав належних доказів. Стаття 81\~Цивільного процесуального\~кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року №14, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом\~України принципу верховенства права. Рішення є законним тоді, коли виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Оскільки рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, а обов`язок доводити ті чи інші обставини покладається виключно на сторони, суд вважає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог про встановлення факту родинних зв`язків, а тому суд відмовляє у задоволенні цих вимог. Щодо вимог про визнання частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, то суд вважає, ці вимоги недоведеними на підставі нижченаведеного. Спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст. 1301 Цивільного кодексу України виокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Так, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Як зазначено у ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 р. (судова справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Оскільки свідоцтво про право на спадщину не має правочинного характеру, воно не може визнаватися недійсним із посиланням на ст. ст. 203, 215-236 ЦК України. У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7). Визнати свідоцтво про право на спадщину недійсним може лише суд. Вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, як правило, поєднуються з іншими позовними вимогами, зокрема з вимогами, вирішення яких створює підстави для визнання свідоцтва недійсним - про визнання заповіту недійсним, усунення від права на спадкування, визнання недійсною відмови від прийняття спадщини тощо. Проте не виключається звернення до суду із позовом, що містить лише вимогу про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. При цьому слід звернути увагу, що у книзі 6 ЦК «Спадкове право» визначений ще один спеціальний спосіб захисту спадкових прав - внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, що досить часто ототожнюється у судовій практиці з визнанням такого свідоцтва недійсним. Хоча між цими двома способами захисту існує істотна різниця, невипадково вони розміщені в окремих статтях глави 89 ЦК. Відповідно до ч. 2 ст. 1300 ЦК на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. Зміни до свідоцтва про право на спадщину вносяться без визнання попереднього свідоцтва про право на спадщину недійсним. У такому випадку нотаріус повинен вилучити у спадкоємців раніше видані свідоцтва та замість них видати нові, з актуальною інформацією. При цьому слід враховувати правову позицію Верховного Суду, який в постанові від 13.11.2019 р. (судова справа № 758/5329/15, провадження № 61-18376св18) відзначив, що передбачений ст. 1300 ЦК порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців. У разі настання підстав для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину законом не обумовлюється, що зміни до нього повинні вноситись внаслідок визнання попереднього свідоцтва недійсним. Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину в судовому порядку може мати місце у разі, коли відсутня згода спадкоємців на внесення змін до свідоцтва, а також існують інші обставини, що позбавляють можливості внести такі зміни в нотаріальному порядку. Важливо розрізняти застосування таких спеціальних способів захисту прав спадкоємців, як визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним в тому випадку, коли спадкоємець, якому таке свідоцтво видане, не має права на спадкування. Йдеться про випадки, коли відпала підстава закликання відповідача до спадкування. Позивач звертаючись до суду з вимогами про визнання раніше виданого свідоцтва про право на спадщину недійсними, не обґрунтував підстави з яких воно повинно бути визнано недійсним. Намір позивача отримати 1/2 частину спадщини та незгода з виданими свідоцтвом про право на спадщину не може бути підставами для його скасування. Щодо вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вони є похилими від вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщини, а тому також задоволенню не підлягає. Стосовно позовної вимоги про визнання права власності на спадкове майно (1/2 частку квартири) суд зазначає. Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що «відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права». Суд прийшов до висновку, що матеріалами справи не доведено право позивача на спадкове майно, а тому відмовляє у задоволенні цих вимог. Відповідно до ч. 1\~ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами ст.ст. 124,\~129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повних та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed