Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] на його користь заборгованості за договором позики. В обґрунтування вимог позивач зазначає, що 12 червня 2019 року [PERSON] позичив у нього кошти в сумі 4000 євро на умовах повернення 01 липня 2019 року 4400 євро, про що відповідачем було особисто написано розписку. В подальшому 01 липня 2019 року відповідач написав розписку про позику 4400 євро та зобов`язався повернути до 01 серпня 2019 року 4600 євро. Під час написання вказаної розписку був присутній [PERSON] , який посвідчив розписку своїм підписом. Однак в порушення договірних зобов`язань у встановлені строки відповідач кошти йому не повернув. На його неодноразові прохання виконати зобов`язання за договором позики відповідач не реагує, в добровільному порядку коштів не повернув. Тому просить суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 4600 євро, що станом на день подачі позову становить 139505,12 грн. у гривневому еквіваленті за курсом НБУ. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Пояснив суду, що відповідач позичив у нього кошти на власні потреби до 01 серпня 2019 року. Розписку про позику коштів 01 липня 2019 року [PERSON] написав у присутності [PERSON] . Грошові кошти він передав особисто [PERSON] . Він неодноразово звертався до відповідача повернути борг у добровільному порядку. Однак [PERSON] лише обіцяв йому повернути кошти пізніше. Оригінал розписки знаходиться у нього, кошти за договором позики йому відповідачем не повернуті, тому просить задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив суду, що він позичив у [PERSON] 4000 євро на прохання [PERSON] . 12 червня 2019 року та 01 липня 2019 року він власноручно добровільно написав розписки про позику грошових коштів. При цьому, 01 липня 2019 рокупід час написання ним розписки був присутній [PERSON] , який вказаний у розписці як поручитель. Позичені кошти він передав для [PERSON] . Чому 01 липня 2019 року розписку про позику коштів написав він, а не [PERSON] , пояснити не може. В подальшому, [PERSON] йому повідомив, що повернув позивачеві грошові кошти в повному обсязі, тому вважає, що будь-якої заборгованості він перед [PERSON] не має. Оригінали розписок знаходяться у позивача. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається з розписки від 01 липня 2019 року, [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 4400 євро та зобов`язався повернути до 01 серпня 2019 року 4600 євро. Поручителем за договором позики в розписці зазначено [PERSON] . Спірні відносини між сторонами виникли у зв`язку з невиконанням відповідачем [PERSON] у встановлений строк свого зобов`язання щодо повернення позики. Згідно положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Таким чином, закон вимагає укладення письмової форми для правочину, який мав місце між сторонами. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). Відповідно до норм ст.1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, провадження №14-465цс18. Виходячи з того, що розписка від 01 липня 2019 року підтверджує факт отримання [PERSON] коштів у борг від [PERSON] , а також містить відомості про їх суму тастрок повернення - до 01 серпня 2019 року, засвідчена власноручним підписом відповідача, суд приходить до переконання про її відповідність вимогам закону. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що у строки зазначені в розписці [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання повернути кошти. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] підтвердив факт позики [PERSON] у [PERSON] грошових коштів та повідомив суду, що він перебуває з позивачем у неприязних стосунках. При цьому, суд не бере до уваги пояснення свідка [PERSON] про повернення ним позивачеві заборгованості за договором позики, оскільки він особисто позивачеві будь-яких грошових коштів не передавав. Крім того, факт передачі коштів за договором позики не може ґрунтуватися на показах свідків (ст.1051 ЦК України). Суд розцінює пояснення свідка [PERSON] як сприяння [PERSON] уникнути відповідальності за грошовим зобов`язанням. За змістом ст.545 ЦК України відсутність у боржника оригіналу розписки та відповідно його наявність у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Розписка, яка власноручно підписана відповідачем і факт її написання останнім не заперечується, містить суму коштів та період у який вони були позичені у позивача. Статтею 204 ЦК України визначено принцип презумпції правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Боргова розписка боржником у судовому порядку недійсною не визнавалася, а тому породжує для [PERSON] правові наслідки, які наступають внаслідок невиконання договору позики та умов, що нею визначені. Дослідивши боргову розписку, оцінивши її зміст, установивши, що оригінал розписки знаходиться у [PERSON] , доказів неправомірного володіння кредитором цією розпискою відповідач суду не надав й не спростував, що сума заборгованості є іншою, ніж зазначена у розписці, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в розмірі 4600 євро. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові № 373/2054/16-ц від 16.01.2019 року, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики, не суперечить чинному законодавству. З розписки, яка підтверджує факт укладання між позивачем і відповідачем договору позики, не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку в гривні зазначеного боргу в розмірі 4600 євро за офіційним курсом НБУ не вбачається. У відповідності до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору.

Outcome: approved