Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

У липні 2022 року позивач звернулася до суду з позовом до Чернівецької міської ради, [PERSON] , третя особа без самостійних вимог Державний реєстратор Відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради про визнання неправомірним та скасування рішення Чернівецької міської ради та визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку. Посилалася на те, що вона є власницею виділеної (в натурі) частки нерухомого майна за вказаною адресою: [ADDRESS] , а саме частини зазначеного житлового будинку та господарських споруд, власником іншої частини даного житлового будинку є [PERSON] . Право спільної часткової власності припинено ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.09.2008 p., однак окремі поштові адреси частині будинку, яка належить [PERSON] та частині, яка належить їй, як окремим обєктам нерухомості, не надавалися. Ділянка на якій розташовано будинок приватизована не була, кадастровий номер не надавався. За їхньою спільною заявою з [PERSON] . Рішенням 73 сесії VII скликання Чернівецької міської ради № 1946 від 07.11.2019 р. було вирішено: (п.16) затвердити технічну документацію із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000 га (кадастровий номер 73101136300:17:003:1158): - (п.16.1) передати [PERSON] та [PERSON] (мені) у спільну сумісну власність земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000 га (кадастровий номера 73101136300:17:003:1158), для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код 2.01) (обслуговування існуючого житлового будинку). Наприкінці 2021 року позивачці стало відомо, що рішенням 78 сесії VII скликання Чернівецької міської ради № 2141 від 11.06.2020 року було частково скасовано попереднє рішення ЧMP та вирішено: (п.11) передати [PERSON] , безоплатно у власність земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000 га (кадастровий номер 73101136300:17:003:1158), для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код 2.01) (обслуговування існуючого житлового будинку); (п.11.1) визнати таким, що втратив чинність, пункт 16.1 рішення міської ради VII скликання від 07.11.2019 р. № 1946, в частині передачі [PERSON] та [PERSON] у спільну сумісну власність земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000 га (кадастровий номер 73101136300:17:003:1158), у зв`язку із прийняттям пункту 11 рішення. На підставі вищевказаного Рішення ЧMP відповідач [PERSON] зареєстрував право власності на земельну ділянку на підставі рішення державного реєстратора ЧMP Мар`ян Тетяни Ярославівни про що свідчить запис про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52975556 від 06.07.2020 року на земельну ділянку пл. 0,10 га кадастровий номер № 7310136300:17:003:1158 за адресою [ADDRESS] . Відповідно до розробленої ФОП [PERSON] технічної документації із землеустрою, щодо встановлення відновлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості гр. [PERSON] та враховуючи п.п. 11, 11.1 рішення Чернівецької міської ради від 11.06.2020 р. № 2141, земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000 га (кадастровий номер 7310136300:17:003:1158) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код 02.01) сформована за рахунок присадибної земельної ділянки, яку вже передали безоплатно у спільну сумісну власність, відповідно до п.п. 16.16-1 рішення Чернівецької міської ради від 07.11.2019 р. № 1946. Стосовно законності зміни конфігурації земельної ділянки, площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код 02.01) (кадастровий номер 7310136300:17:003:1158) за адресою: [ADDRESS] , позивачці було повідомлено наступне : «Порядок виправлення помилок, допущених при веденні Державного земельного кадастру врегульований вимогами ст. 37 ЗУ « Про Державний земельний кадастр», Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 17.10.2012 р. № 1051. Оскільки, внесення змін до Державного земельного кадастру, на підставі виготовлення ФОП [PERSON] іншої технічної документації із землеустрою, щодо встановлення відновлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості, не є випадком виправлення технічної помилки і суперечить положенням статті 37 ЗУ « Про Державний земельний кадастр». У данному випадку орган місцевого самоврядування - Чернівецька міська рада прийняла оспорювані рішення без врахування інтересів всіх землекористувачів, зокрема інтересів позивачки. Тому під час вирішення питання про надання дозволу на складання проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачу слід було здійснити перевірку поданих документів на предмет того, чи не порушує прийняття такого рішення, прав та законних інтересів інших землекористувачів, чи дотримано від час виготовлення проекту землеустрою норми ст.119 ЗК України, а саме правила добросусідства суміжних землекористувачів. Тому просила визнати неправомірними і скасувати п.п. 11, 11.1 рішення 78 сесії VІІ скликання Чернівецької міської ради №2141 від 11.06.2020 року та визнати неправомірним та скасувати Рішення державного реєстратора Мар`ян Тетяни Ярославівни відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради про державну реєстрацію речового права на земельну ділянку, індексний номер 52975556 від 06.07.2020 року площею 0,10, га кадастровий номер 7310136300:17:003:1158 за адресою [ADDRESS] за [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 липня 2022 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Представником Чернівецької міської ради було подано відзив на позов, в якому відповідач позов не визнав. Посилався на те, що відповідно до листа Департаменту урбаністики та архітектури ЧМР від 15.08.2022 р. № 24/04-08/1-2583 підставою прийняття оскаржувального рішення міської ради стала технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою [ADDRESS] розроблена ФОП [PERSON] та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.01.2020 № 197462500. Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.10.2007 року майно співвласників [PERSON] та [PERSON] виділено в натурі в окремі об`єкти та припинено право спільної часткової власності. Тому право спільної сумісної власності між ними не виникло відповідно до вимог ст. 125 Земельного кодексу України. Окрім того, що рішення ЧМР VII скликання від 07.11.2019 №1946 (п.16.1) не було реалізовано, шляхом проведення державної реєстрації права спільної сумісної власності, а отже, не відбулось набуття права власності. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.01.2020 № 197462500 [PERSON] являється одноосібним власником будинковолодіння [ADDRESS] , що дає йому право приватизувати земельну ділянку в порядку визначеному ст. 118 ЗК України. Тому просили відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] за безпідставністю. Представник позивача та позивач в судовому засіданні позов підтримали з підстав зазначених у позовній заяві та просили позов задовольнити. Представник відповідача Чернівецької міської ради позов не визнала з підстав, викладених у поданому до суду відзиві. Вважає, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування відповідає вимогам Закону. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечувала, щодо задоволення поданого позову. Зазначаючи що позивачка не заперечувала проти передавання відповідачу у власність земельної ділянки є її заява до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин ЧМР та погодженням при підписанні Акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 24.01.2020 року. Третя особа Державний реєстратор Відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради Мар`ян Тетяна Ярославівна у судове засідання не з`явились хоча була повідомлена належним чином про місце та час розгляду справи. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до переконливого висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Зокрема, судом встановлено такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин: Спір між сторонами виник з приводу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000 га. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Вирішуючи питання про підвідомчість даної категорії справ, необхідно враховувати вимоги частини третьої статті 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у якій визначено, що місцевий суд є судом першої інстанції і здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом, місцеві загальні суди розглядають цивільні, кримінальні, адміністративні справи,а також справи про адміністративні правопорушення у випадках та порядку, визначених процесуальним законом. Юрисдикція місцевих судів щодо окремих категорій справ, а також порядок їх розгляду визначаються законом. Як було встановлено судом, позивач просить визнати незаконним та скасувати п.п. 11, 11.1 рішення 78 сесії VІІ скликання Чернівецької міської ради №2141 від 11.06.2020 року та визнати неправомірним та скасувати Рішення державного реєстратора Мар`ян Тетяни Ярославівни відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради про державну реєстрацію речового права на земельну ділянку, індексний номер 52975556 від 06.07.2020 року площею 0,10, га кадастровий номер 7310136300:17:003:1158 за адресою [ADDRESS] за [PERSON] . Наявність існуючого речового права позивача на земельну ділянку по [ADDRESS] обумовлює розгляд даного спору в порядку цивільного судочинства. Так, рішенням 73 сесії VII скликання Чернівецької міської ради № 1946 від 07.11.2019 року було вирішено: (п.16) затвердити технічну документацію із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000 га (кадастровий номер 73101136300:17:003:1158): - (п.16.1) передати [PERSON] та [PERSON] (мені) у спільну сумісну власність земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000 га (кадастровий номера 73101136300:17:003:1158), для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код 2.01) (обслуговування існуючого житлового будинку) (а.с.21). Серед документів, які послужили підставою передачі у власність вказаної вище земельної ділянки, на розгляд сесії міської ради було надано витяг від 25.03.2019 р. з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-7303139912019, додатком до якого був кадастровий план земельної ділянки 73101136300:17:003:1158 (а.с.23). Рішенням 78 сесії VII скликання Чернівецької міської ради № 2141 від 11.06.2020 було частково скасовано попереднє рішення 4MP та вирішено: (п.11) передати [PERSON] , безоплатно у власність земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000 га (кадастровий номер 73101136300:17:003:1158), для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код 2.01) (обслуговування існуючого житлового будинку); (п.11.1) визнати таким, що втратив чинність, пункт 16.1 рішення міської ради VII скликання від 07.11.2019 р. № 1946, в частині передачі [PERSON] та [PERSON] у спільну сумісну власність земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000 га (кадастровий номер 73101136300:17:003:1158), у зв`язку із прийняттям пункту 11 рішення (а.с.14). На підставі вище вказаного рішення ЧМР [PERSON] зареєстрував право власності на земельну ділянку на підставі рішення державного реєстратора ЧMP Мар`ян Тетяни Ярославівни про що свідчить запис про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52975556 від 06.07.2020 року на земельну ділянку пл. 0,10 га кадастровий номер № 7310136300:17:003:1158 за адресою [ADDRESS] . Згідно витягу з ДЗК технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), затверджена п.16 рішенням міської ради VII скликання від 07.11.2019 р. № 1946 ( на підставі якої прийнято рішення про передачу цієї земельної ділянки у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] , була складена ФОП « [PERSON] » [INFO] . Однак, за новим витягом із ДЗК технічна документація, яка стала підставою для державної реєстрації права власності земельної ділянки на [PERSON] була складена вже ФОП « [PERSON] », дата її складання залишилася незмінною - 22.03.2019 pоку. Відповідно до листа від 03.08.2021 року № 178/6-21 було повідомлено, що згідно із, частиною першою статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянки із земель державної та комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. В силу положень статті 126 Земельного кодексу України, оформлення права власності на земельну ділянку, що виникло, необхідно було завершити відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». В свою чергу, частиною 5 ст. 89 Земельного кодексу України передбачено, що поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, можу бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Згідно розробленої ФОП [PERSON] технічної документації із землеустрою, щодо встановлення відновлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості гр. [PERSON] та враховуючи п.п. 11, 11.1 рішення Чернівецької міської ради від 11.06.2020 р. № 2141, земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000 га (кадастровий номер 7310136300:17:003:1158) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код 02.01) сформована за рахунок присадибної земельної ділянки, яку вже передали безоплатно у спільну сумісну власність, відповідно до п.п. 16.16-1 рішення Чернівецької міської ради від 07.11.2019 р. № 1946. Відповідно до внесення змін до Державного земельного кадастру, на підставі виготовлення ФОП [PERSON] іншої технічної документації із землеустрою, щодо встановлення відновлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості, суперечить положенням статті 37 ЗУ «Про Державний земельний кадастр». Позивач із вказаним пунктом оскаржуваного рішення не погоджується та вважає його таким, що суперечить вимогам Закону. Розглядаючи наведені [PERSON] аргументи, суд виходить із наступного: Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч.1 ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Згідно ч.2 ст.78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) недійсними можна визнавати як рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі такі акти на право власності на земельні ділянки. Вказане відповідає висновкам Верховного Суду України, сформульованим у постанові від 19 червня 2013 року у справі N 6-57цс13. У даному випадку орган місцевого самоврядування - Чернівецька міська рада прийняла оспорюванні рішення без врахування інтересів всіх землекористувачів. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР, сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «належного урядування». Принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків. Тому під час вирішення питання про надання дозволу на складання проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки слід було здійснити перевірку поданих документів на предмет того, чи не порушує прийняття такого рішення, прав та законних інтересів інших землекористувачів, чи дотримано від час виготовлення проекту землеустрою норми ст.119 ЗК України, а саме правила добросусідства суміжних землекористувачів. Рішенням Конституційного суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009 щодо офіційного тлумачення положень частини 2 статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини 14 статті 46, частин 1,10 статті 59 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) встановлено, що органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону) та не в праві скасовувати свої попередні рішення. Прийняття Чернівецькою міською радою п.п. 11. 11.1 рішення від 11.06.2020 року № 2141, в частині безоплатної передачі гр. [PERSON] у власність земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000 га (кадастровий номер 7310136300:17:003:1158) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код 02.01) ( обслуговування існуючого житлового будинку) та визнання таким, що втратив чинність, пункт 16.1 рішення міської ради від 07.11.2019 р. № 1946, суперечить вимогам ст.ст. 14.19 Конституції України, ст.ст. 89,116,118,126 Земельного кодексу України. Якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її цивільних прав чи інтересів або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, зокрема і щодо оформлення права на земельну ділянку під набутими у власність будинком або спорудою, то визнання незаконними таких рішень і їх скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів. Висновок Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 583/2715/16-ц. Згідно ч.1 статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Крім того, відповідно до п.6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Тому за відсутності згоди співвласника на вилучення земельної ділянки здійснення дій щодо передачі її у власність [PERSON] є неправомірним, а оскаржу вальний пункт рішення ЧМР є незаконним. Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття в редакції від 05.03.2009р.). Згідно з п.п.1,8,9 ч.1 ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в редакції, чинній на 16.02.2016, дата реєстрації оренди земельної ділянки за відповідачем була здійснена 06.07.2020 року. Згідно Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"( п.14 ст. 27) державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно." Таким чином, в силу положень наведеного Закону суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи Інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. Відповідно до п.48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014: «Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).» Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що, виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. Враховуючи наведене та положення статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Саме до таких правових висновків дійшов Верховний суд у постанові від 24.02.2021 року справа № 233/3516/18-ц. Способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені в ст. 16 ЦК України. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. У постанові Великої палати Верховного Суду від 02.02.2021 р. у в справі №925/642/19 викладено правові висновки, відповідно до яких Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Положеннями статті 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно з статтю 152 Земельного кодексу України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів. Виходячи з нормів закону та перевіривши і з`ясувавши всі необхідні обставини справи, оцінюючи всі наявні докази по справі, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення судового збору, суд керується вимогами ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої стягнути з Чернівецької міської ради та [PERSON] в рівних частинах в солідарному порядку на користь позивача [PERSON] сплачений судовий збір в сумі 1984 грн. 80 коп.

Outcome: approved