Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави Україна особі Вищої ради правосуддя (надалі - ВРП) про відшкодування шкоди, в якому просить стягнути з держави Україна на його користь заподіяну йому моральну шкодуу розмірі 3 млд. грн. та майнову шкоду у розмірі 30012,60 грн., завданої незаконним рішенням судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області Стефанишина С.Л. від 20.01.2020 року у справі №686/25704/19. На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 27 лютого 2020 року суддя Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області Стефанишина С.Л. виніс рішення/ухвалу в справі №686/25704/19, яке було скасовано постановою Хмельницького апеляційного суду від 27.02.2020. Позивач вказав, зокрема, що у зв`язку з незаконною ухвалою судді щодо безпідставного повернення його позовної заяви, йому була завдана моральна шкода, яка полягає у моральних стражданнях, негативних переживаннях, почутті тривоги, душевного болю, страху і занепокоєння за своє психологічне здоров`я та часткову втрату стресостійкості. Позивач вказав, що ухваленням даного рішення/ухвали йому була завдана моральна шкода, яка полягає у порушенні його прав (права споживача на доброякісну послугу від органів державної влади держави Україна в частині правомірності та добросовісності; права правомірного очікування на справедливий суд та відшкодування витрат, які були понесені на відновлення порушених прав, яке держава Україна зобов`язана забезпечити і яке є реальним, а не уявним чи примарним; права на справедливий суд). Крім того, позивачем вказано, йому завдану матеріальну шкоду, оскільки для написання скарги до суду для скасування рішення судді він витратив одну годину його дорогоцінного часу з його безцінного життя і одну годину для проїзду в суд на подання її в канцелярію і одну годину для проїзду назад додому, що підтверджується беззаперечними доказами у вигляді квитків. Тому позивач вказує, що ним витрачено три години його часу, які він оцінює в тридцять тисяч гривень, десять гривень на проїзд в маршрутному таксі №30, окрім цього, він витрачав власний папір та електроенергію, фарбу картриджа лазерного принтера, яку він оцінює у 2 грн.60 коп. Посилаючись на наведене, позивач просить позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.05.2022 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі, розгляд якої вирішено проводити в загальну провадженні. 23.06.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечив та просив відмовити в його задоволенні посилаючись на те, що позивачем не наведено жодних доводів, які б підтверджували наявність шкоди, а також наявність причинного зв`язку між шкодою і діями чи бездіяльністю ВРП. Сам факт прийняття процесуального рішення судом у справі № 686/23704/19 не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування. При цьому, позивач не має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до статті 1176 ЦК України. Крім того, в позові зазначено, що ВРП не вправі надавати правову оцінку судовим рішенням чи втручатися у здійснення судочинства, у тому числі сприяти у розгляді конкретних судових справ, ВРП не наділено повноваженнями представляти державу у суді за позовами про відшкодування шкоди, завданої під час здійснення судами правосуддя, а тому ВРП є неналежним відповідачем у даній справі та жодним чином не порушувала права або інтереси позивача. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.06.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні В судове засідання позивач не з`явився про місце, дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, при цьому в позові просить справу розглядати без його участі на підставі наданих доказів. Відповідач в судове засідання явку свого представника не забезпечив, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши зібрані в матеріалах справи письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Як вбачається з постанови Хмельницького апеляційного суду від 27.02.2020 року у справі №686/25704/19, ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 січня 2020 року у справі № 686/25704/19 позовну заяву [PERSON] вирішено вважати неподаною та повернути позивачу на підставі ст. 185 ЦПК України. Та зазначено, що повернення позовної заяви не перешкоджає зверненню до суду якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви (а.с. 12-13). Судом встановлено, що постановою Хмельницького апеляційного суду від 27 лютого 2020 року у справі №686/25704/19 задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та скасовано ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 січня 2020 року, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 12-13). На думку позивача, ухвалою судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області Стефанишина С.Л. від 20 січня 2020 року у справі № 686/25704/19 йому завдано моральної та майнової шкоди. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Частиною першою статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Серед підстав зобов`язання відшкодування матеріальної шкоди відповідно до вимог статті 1174 ЦК України, є наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є незаконними. Згідно з частиною п`ятою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній чи юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. У той же час частиною шостою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Такі підстави, зокрема визначені у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». У статті 126 Конституції України закріплено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Для перевірки законності та обґрунтованості судових рішень у ЦПК України передбачено процедуру апеляційного, а у деяких випадках касаційного перегляду. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається. Отже, положеннями Конституції України та ЦПК України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом звернення до них з позовом про відшкодування моральної та матеріальної шкоди за рішення, з яким не погоджується учасник судового процесу. Намагання оспорити акти і дії (бездіяльність) суддів шляхом подання окремого позову є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність. Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної рішенням суду можуть бути задоволені лише у випадках вказаних вище. Такі висновки викладені у Постанові Верховного суду від 15.11.2021 в справі №686/24617/20. З огляду на зміст заявлених позивачем вимог та наведених на їх обґрунтування мотивів вони фактично стосуються незгоди з процесуальним рішенням судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області Стефанишина С.Л. при розгляді цивільної справи № 686/25704/19. За змістом частини першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови від 31 березня 2005 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, причинний зв`язок між протиправністю поведінки заподіювача шкоди і заподіяною шкодою. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В даному випадку судом не встановлено та не доведено причинного зв`язку та взагалі завданням моральної шкоди та діями відповідача, а саме постановленням судом першої інстанції ухвали про залишення позову [PERSON] без розгляду, яка скасована судом апеляційної інстанції, оскільки будь яких належних і допустимих доказів щодо завдання позивачу моральної шкоди позивачем не надано. Витрати [PERSON] , пов`язані із прибуттям до місця розгляду, витрати часу на проїзд, витрати пов`язані із пересиланням документів, добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту) відносяться до процесуальних витрат, порядок відшкодування і розподілу яких визначений у главі 8 КПК України. Вони не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України тане входять до складу ціни позову. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином інші доводи не впливають на вищевказані висновки суду щодо відсутності правових підстав для задоволення вказаного позову. За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті та не ґрунтуються нормах чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю. При цьому, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, з врахуванням тієї обставини, що позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати по сплаті судового збору компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed