Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

В березні 2021р. позивач Державного закладу вищої освіти «Університет менеджменту освіти» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 26-28) до відповідачів: [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), в якому просив суд: - визнати відповідачів 1, 2 такими, що втратили право користування гуртожитком позивача (далі по тексту - вимога № 1); - стягнути з відповідачів 1, 2 солідарно заборгованість з оплати за проживання у кімнатах [ADDRESS] , в сумі 26590,68 грн. (далі по тексту - вимога № 2). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідачі зареєстровані у кімнатах №№ [NUMBER] гуртожитку позивача, за адресою: [ADDRESS] , однак за місцем реєстрації не проживають з 2105р., при цьому перешкоджають користуватися цими кімнатами позивачу, при цьому у грудні 2019р. відповідачі добровільно звільнили кімнати, однак з реєстрації не знялися, та мають заборгованість з оплати за проживання в гуртожитку. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись о суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2021р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 08 жовтня 2021р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 61-63) та 12 жовтня 2021р. надійшли доповнення до відзиву (а.с. 128-131), в яких відповідач 1 проти позову заперечив, зазначивши, що заявлені вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки в досудовому порядку між сторонами виник спір, з приводу оплату вартості проживання відповідачів 1, 2 в гуртожитку, оскільки позивачем не враховуються витрати відповідача 1 на відновлювальний ремонт в приміщеннях зазначених вище кімнат. Крім того, позивач категорично не прийняв до уваги, що відповідач 1 не проживав в кімнатах з поважної причини, оскільки захворів і тривалий час лікувався, за наслідками проведеного лікування, відповідачу 1 була встановлена 2 група інвалідності, однак позивачем здійснювалась нарахування відповідної плати. Також, відповідач 1 вважає, що позивачем не зазначені обставини численних перешкод відповідачу 1 та членам його сім`ї у проживанні в кімнатах, шляхом відключення кімнат від електро- та водопостачання, та не доведено належними доказами факт не проживання відповідачів 1, 2 в кімнатах гуртожитку без поважних причин. До того ж, на думку сторони відповідача 1, позивачем пропущені строки позовної давності до вимоги № 2. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. В судовому засіданні представник позивача, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові просив суд позов задовольнити. Відповідач 1, та його представник проти позову, заперечили, з підстав, зазначених у відзиві на позов. Відповідач 2, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомила. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він на теперішній час працює на посаді столяра у позивача. В січні 2017р. він працював на посаді завідуючого господарством гуртожитку. Свідку відомо, що відповідачів займали дві кімнати в гуртожитку, але не проживали в них, не сплачували оплату вартості проживання. В подальшому відповідачів виселились з гуртожитку. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює у позивача на посаді чергового гуртожитку. Як відомо свідку, відповідач 1 має у власності приватний будинок та необхідності проживати в гуртожитку у нього не було. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, сторони відповідача 1, допитавши, за заявою представника позивача, свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України ) Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що на балансі позивача перебуває гуртожиток по [ADDRESS] , та в користуванні відповідачів 1, 2 перебувають кімнати №№ [NUMBER] в цьому гуртожитку, проте протягом всього часу розгляду справи в суді, на підтвердження зазначених обставин стороною позивача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу. Зазначений факт, був визнаний представником позивача в судовому засіданні, при цьому представник не міг пояснити суду, на підставі чого відповідачі були вселенні до зазначеного приміщення (договір, ордер тощо). Згідно п. 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986р. № 208, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадян, які проживають разом із ним. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно із ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 Постанови № 2 від 12 квітня 1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Судом критично оцінюються надані стороною позивача, в якості письмових доказів Акти про не проживання за місцем реєстрації мешканців гуртожитку (а.с. 13-15), оскільки зазначені Акти складені членами комісії, проте матеріали справи не містять будь-яких належних доказів щодо створення цієї комісії та визначення кола її повноважень. Крім того, зазначені Акти не містять відомостей, що членами комісії було встановлено факт не проживання відповідачів 1, 2 без поважних причин, у строки визначені ст. 71 ЖК України в гуртожитку. При цьому судом враховано, що надані стороною відповідача 1 свідчать про тривалий час лікування відповідача 1 та встановлення йому 2 групи інвалідності. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимоги № 1. Також на думку суду, не підлягає задоволенню і вимога № 2, оскільки надана, в якості письмового доказу довідка про нарахування, сплату та заборгованість за користування гуртожитком за період з 01 січня 2014р. по 09 грудня 2019р. (а.с. 31-33), не містить відомостей, на підставі якої кількості осіб здійснено розрахунок відповідної плати, визначені сторонами тарифи, при цьому зазначений розрахунок передбачає користування відповідачами 1, 2 кімнатами в гуртожитку, однак в судовому засіданні відповідач 1 повідомляв суду, що вимушений був повернути позивачу ключі від вхідних дверей кімнат гуртожитку, у зв`язку з численними перешкодами, які чинилися працівниками гуртожитку для його проживання та членів його сім`ї, що не заперечував представник позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів 1, 2 не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed