Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

У лютому 2018 року представник позивача Тодосієнко В.М. звернувся до суду з позовом до відповідачів, у якому просив стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Державної іпотечної установи заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії в сумі 3 365 076, 74 грн (три мільйони триста шістдесят п`ять тисяч сімдесят шість гривень 74 коп.), з яких: по сумі набутих вимог ДІУ станом на 17.09.2015 р. - 1 886 396, 33 грн., прострочені відсотки за користування кредитом з 17.09.2015 р.по 05.02.2018 р. - 723 332, 16 грн., пеня за прострочення сплати кредитних коштів - 568 125, 00 грн., інфляційні втрати - 207 223, 25 грн. В обгрунтування позову представник позивача зазначає, що 08.08.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 52-07-ИЛ/23 (далі договір відкриття кредитної лінії) зі змінами та доповненнями внесеними додатковою угодою № 1 та додатковою угодою № 2 до договору про відкриття кредитної лінії. Зазначає, що відповідно до договору про відкриття кредитної лінії банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, повторності, строковості, платності, що складається із суми залишку основного боргу по кредиту, що на 16.05.2008 року становить суму в розмірі 225 000, 00 доларів США з оплатою по процентній ставці 16% річних. В забезпечення виконання відповідачем [PERSON] зобов`язань за договором відкриття кредитної лінії між банком та [PERSON] був укладений договір поруки № 52-07-П/23 від 08.08.2007 року за умовами якого поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за невиконання умов кредитного договору. 11.02.2015 року між позивачем Державною іпотечною установою та АТ Банк «Фінанси та Кредит» укладено кредитний договір № 17/4, за яким надано банку кредит рефінансування 155 600 000, 00 грн. строком до 11.06.2015 року. В забезпечення зобов`язання банка за кредитним договором, між установою та банком було укладено договір застави майнових прав № 17/4-3. 11.02.2015 року між Державною іпотечною установою та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договір відсутплення права вимоги 17/4В. Постановою № 612 Національного Банку України від 17.09.2015 року ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних. Отже, представник позивача вказує, що починаючи з 17.09.2015 року установа набула усі права вимоги за договором про відкриття кредитної лінії № 52-07-ИЛ/23 укладеного між банком та [PERSON] . Також, згідно договору відступлення права вимоги установа набула права вимоги й за усіма договорами, укладеними в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором. Про здійснення такого відступлення позичальника було проінформовано повідомленням № 759/11/2 від 15.10.2015 року. Станом на момент відступлення права вимоги (17.09.2015 року) залишок заборгованості відповідачів за договором про відкриття кредитної лінії № 52-07-ИЛ23 від 08.08.2007 року становить 1 886 396, 33 грн., що підтверджується витягом з довідки про залишок заборгованості по іпотечним кредитам, що були надані в забезпечення Державній іпотечній установі згідно договору застави майнових прав № 17/4 від 11.02.2015 року, який був наданий установі у листі АТ «Банк «Фінанси та Кредит» № 3-242100/22658 від 23.11.2015 року. Через неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 05.02.2018 року складає в загальній сумі 1 886 396, 33 грн. Станом на день подачі позову сума заборгованості за договром про відкриття кредитної лінії залишається несплаченою, що свідчить про небажання відповідачів виконувати свої зобов`язання за кредитним договром та договром поруки, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з позовом про солідарне стягнення заборгованості. 02.05.2018 року [PERSON] , в особі представника позивача [PERSON] було подано до суду зустрічну позовну заяву до Державної іпотечної установи про захист прав споживача фінансових послуг та визнання договору про відкриття кредитної лінії недійсним, якою просить: визнати порушеним право [PERSON] ; визнати недійсним договір про відкриття кредитної лінії № 52-07-Ил/23 від 08.08.2007 року, додаткової угоди № 1 до договору про відкриття кредитної лінії № 52-07-Ил/23 від 16.05.2008 року, додаткової угоди № 2 договору про відкриття кредитної лінії № 52-07-Ил/23 від 29.08.2008 року, укладених між [PERSON] та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»; застовувати наслідки визнання договору недійсним, а саме: визнати недійсним іпотечний договір від 08.08.2007 року та додатковий договір № 1 до іпотечного договору від 16.05.2008 роу, визнати недійсним договір поруки № 52-07-П/23 від 08.08.2007 року та додаткової угоди № 1 до договору поруки № 52-07-П/23 від 16.05.2008 року. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що [PERSON] при укладенні договору була умисно введена в оману банком з метою отримання додаткового прибутку останнім. Факт приховування важливої інформації перед підписанням договору з метою отримання прихованого прибудтку і є умислом в діях банку та свідчить про умисне введення в оману відповідача щодо обставин, які мають істотне значення. Згідно з умовами договору про відкриття кредитної лінії, процентна ставка за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту становить 14.5 процентів річних. Реальна процентна ставка за користування кредитом складає 16.0 процентів річних. Проте судовим експертом було встановлено, що реальна ставка на момент укладення договору про відкриття кредитної лінії становить 16.17%. Вважає, що банк умисно приховував реальну процентну ставку і вводив в оману [PERSON] під час укладення відповідного договору. Також банком було встановлено пеню у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, що суперечить принципу розумності та не має під собою ніякого економічного обгрунтування. До того ж, розмір встановленої пені перевищував подвійну облікову ставку НБУ, що суперечить приписам Закону України «Про захист прав споживачів» і відповідно порушує права позичальника як споживача, а також є порушенням ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». Вказує, що договором було визначено, що позичальник зобов`язаний сплатити банку комісійну винагороду за рахунокво-касове обслуговування у розмірі 17 043, 75 грн. На додачу, позичальник мав сплатити суму річних процентів за користування кредитними коштами, а також щомісячної комісії за надання кредитних коштів. Вимоги діючого на час підписання договору законодавства, а саме ч. 4 ст. 4, ст. 11 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» зобов`язували банки перед підписанням кредитного договору, надати позичальникам у письмовій формі повну, всебічну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредитук, зазначивши перелік усіх витрат, пов`язаних з одерженням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, при попередевши позичальника про те, що ризики пов`язані з використанням іноземної валюти у зобов`язанні покладаються на нього, про що отримати письмове підтвердження. Однак, вказує, що банком відповідні вимоги дотримано не було, відповідні докази щодо належного повідомлення відповідача відсутні, а надана інформація про умови договору не була повною і об`єктивною, а також вводила в оману позичальника. Зазначає, що також банком не було надано споживачу графік платежів. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.02.2018 року справу залишено без руху, та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.02.2018 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.03.2018 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення, накладено арешт. 20.06.2018 року постановою Апеляційного суду міста Києва ухвала суду від 19.03.2018 року скасована, в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою Святошинського районного суду від 03.05.2018 року залучено у якості третьої особи без самостійних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Ухвалою Святошинського районнго суду м. Києва від 20.06.2018 року призначено судово-економічну експертизу. 13.09.2018 року постановою Апеляційного суду міста Києва ухвалу суду від 20.06.2018 року залишено без змін. В судовому засіданні представник позивача Стадний Д.С. (за основним позовом) позовні вимоги за основним позовом підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підтстав викладених в позовній заяві, проти зустрічного позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] (за основним позовом) в судовому засіданні проти задоволення заявлених позовних вимог за основним позовом заперечували з підстав зазначених у судових дебатах, зустрічний позов просили задовльнити в повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] та представник третьої особи не з`явились, про дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Суд вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 08.08.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 52-07-Ил/23 за умовами якого банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на умовах безпечності, поворотності, строковості, платності в розмірі 225 000, 00 доларів США з оплатою по процентній ставці 14.5 процентів річних (а.с. 10-13). В забезпечення зобов`язання по вищевказаному кредитному договору між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] і [PERSON] був укладений договір поруки № 52-07-П/23 від 08.07.2007 року за умовами якого поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком (а.с.22-24) 16.05.2008 року була укладена додаткова угода № 1 до договору про відкриття кредитної лінії № 52-07-Ил/23 від 08.08.2007 року відповідно до якої сторони домовилися, що банк відкриває позичальнику невідновлювану кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності, що складається із суми основного боргу по кредиту, що на момент укладання цієї додаткової угоди становить суму в розмірі 225 000, 00 доларів США з оплатою по процентній ставці 16.0 процентів річних (а.с.15). 16.05.2008 року була укладена додаткова угода № 1 до договору поруки № 52-07-П/23 від 08.08.2007 року, відповідно до п. 1 якої поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за договором про відкриття кредитної лінії № 52-07-Ил/23 від 08.08.2007 року, укладеним між кредитором та боржником, відповідно до якого боржникові наданий кредит, що складається із суми залишку основного боргу по кредиту, що на момент укладення цієї додаткової угоди становить суму в розмірі 225 000, 00 доларів США, з оплатою по процентній ставці 16,0 процентів річних (а.с. 25) 29.08.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 2 до договору про відкриття кредитної лінії № 52-07-Ил/23 від 08.08.2007 року. (а.с.16). Відповідно до договору відступлення права вимоги № 17/4-В, укладеного 11.02.2015 року, між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та Державною іпотечною установою, з метою реалізації порядку стягнення на майнові права відповідно до договору застави майнових прав № 17/403 від 11.02.2015 року, що укладений з метою забезпечення виконання зобов`язань первісного кредитора за кредитним договором № 17/4 від 11.02.2015 року (а.с. 26-29). Сторонами підтверджується та не спростовується укладення до кредитного договору додаткової угоди № 1 від 16.05.2008 року та додаткової угоди № 2 від 29.08.2008 року. Звернувшись до суду з зустрічною позовною заявою позивач (за зустрічним позовом) [PERSON] оспорює договір про відкриття кредитної лінії та додаткових угод, зазначаючи про їх недійсність у зв`язку з невідповідністю Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, позивач вважає, що під час укладання договору, відпвідач приховав від неї повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту, та реальної відсоткової ставки за цим договором, чим ввів її в оману. В обгрунтування в цій частині вимог позивач посилається на висновок судового експерта КНСЕУ за результатами проведення судово-економічної експертизи № 2751 від 22.02.2019 року, в якому зазначено, що реальна процентна ставка на момент укладення договору 16.17%. Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. ч. 1 - 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, допустимої, достовірної та своєчасної інформації щодо наданих послуг. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011було роз`яснено, що положення п.п. 22, 23 ч.1ст. 11 Закону України № 1023-ХІ «Про захист прав споживачів»(далі Закон № 1023-ХІ) треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п.5 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час укладання осопрюваного договору) у кредитному договорі зазначається річна процентна ставка за кредитом. Тож, річна процентна ставка - це плата за користування позичальником кредитними коштами, розмір якої і порядок сплати та нарахування встановлюється договором. Відтак, проценти, що сплачує позичальник за користування кредитом, є ціною договору, і ця ціна, як істотна умова договору, прямо в ньому зазначена. На відміну від річної процентної ставки реальна процентна ставка істотною умовою кредитного договору не являється. Так, поняття терміну «реальна процентна ставка» визначено в п.3.3 розд.3 Постанови НБУ № 168 (в редакції, що діяла на час укладання осопрюваного договору), відповідно до якого банки зобов`язані в кредитному договорі (або в додатку до нього - п.3.1 Постанови) зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту за формулою. Таким чином, реальна процентна ставка розраховується за наведеною в Постанові № 168 формулою, виходячи із загальної суми вартості всіх витрат позичальника, пов`язаних з отриманням, погашенням кредиту та витратами на сплату процентів, комісій, платежів третім особам - за нотаріальне посвідчення договору іпотеки, страхування застави, тощо для розуміння позичальником того, якою є реальна процентна ставка, якщо її розрахувати із загальної суми всіх його витрат. Тож, реальна процентна ставка і процентна ставка, зазначена в договорі, яка є платою позичальником за користування кредитними коштами, не є тотожними поняттями. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, що діяла на час укладання осопрюваного договору), для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі. До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються: 1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит; 2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту. А отже, твердження позивача, що кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства та порушує права позивача, як споживача кредитних послуг, суд вважає безпідставними. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ст. 18 цього ж Закону, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 3.1. Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з рахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Вирішуючи справи про визнання кредитних договорів недійсними, суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені як ЦК (статті 1048 - 105 1054), так і Законом України «Про фінансові послуги та держав регулювання ринків фінансових послуг». Зокрема, суди мають встановлювати такі обставини: досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору, мета, сума і строк кредит умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов`язані позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення і договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обов`язково у письмовій формі, причому недодержані письмової форми тягне його нікчемність та не створює жодних правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Як роз`яснено у п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обовязково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першоюстатті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Ознакою обману на відміну від помилки, є умисел, тобто особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга, сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступала б у правовідносини, невигідні для неї. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до роз`яснень, наданих в пункті 19 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, містить всі суттєві умови передбачені законом для кредитних договорів і, які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. В договорі про відкриття кредитної лінії, укладеному ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] та додаткових угод № 1 та № 2 зокрема в частині, містяться положення про суму кредиту, форму забезпечення кредитного зобов`язання, відсоткову ставку за кредитом та порядок нарахування процентів, перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, строк, на який був одержаний кредит, порядок сплати відсотків, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, черговість погашення суми заборгованості за цим договором та права та відповідальність позичальника. Отже, відповідачем (за зустрічним позовом) у повному обсязі було надано позивачу (за зустрічним позовом) інформацію стосовно умов кредитування, зазначених у договорі. Позивач (за зустрічним позовом) не мала претензій стосовно умов договору про відкриття кредитної лінії при його укладенні та засвідчила свою згоду підписом. Таким чином, істотні умови договору були узгоджені між сторонами, про що свідчить не лише підписання договору, а подальші дії позичальника, яка отримавши кредитні кошти, з заявами про невиконання умов договору, або їх неналежне виконання з боку банку, не зверталася протягом тривалого часу, виконувала взяте на себе зобов`язання. Крім того, в момент укладення договору про відкриття кредитної лінії між сторонами позивач (за зустрічним позовом) [PERSON] не була введена в оману відповідачем щодо істотних умов договору, а тому волевиявлення позивача (за зустрічним позовом ) [PERSON] на укладення договору про відкриття кредитної лінії у вигляді та розмірах, які фактично встановлені, не суперечили її волевиявленню на його укладення саме на таких умовах, оскільки договір, укладений під впливом омани, є оспорюваним правочином і тягар доказування у даній категорії справ щодо доведеності наявності омани на момент вчинення правочину покладається на сторону позивача. Посилання позивача (за зустрічним позовом) [PERSON] , що відповідач порушив її права, не надавши повну інформацію щодо укладеного договору, є необґрунтованими, оскільки при його укладенні позивач була ознайомлена з його умовами, не заперечувала проти них та проти підписання договору, погодилася на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними, оскільки будь-яких належних доказів протилежного [PERSON] суду не надано. Крім того, доводи позивача (за зустрічним позовом) про ненадання інформації про умови кредитування не є такими, з якими закон пов`язує недійсність правочину. Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час укладання осопрюваного договору), споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Відповідно до п. 3 ч. 7 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час укладання осопрюваного договору), право відкликання згоди не застосовується щодо споживчих кредитів, наданих на купівлю послуги, виконання якої відбулося до закінчення строку відкликання згоди. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару за договором; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. Однак позивач (за зустрічним позовом) [PERSON] правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористалася. Не звертався позивач (за зустрічним позовом) до кредитора і за роз`ясненням положень договору, які були їй не зрозумілі, тим самим погоджуючись із всіма умовами кредитного договору. Таким чином, сторони спірного правочину домовилися щодо усіх його умов, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі та не було допущено порушень вимог ст. 203 ЦК України, тому немає підстав вважати договір про відкриття кредитної лінії недійсними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зі змісту наведених правових норм вбачається покладення процесуального обов`язку на кожну із сторін довести належними доказами наявність або відсутність тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, позивачем (за зустрічним позовом) не надано належних та допустимих доказів які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні даного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які потягнули б за собою визнання договору кредиту недійсним. З огляду на зазначене, суд вважає, що [PERSON] не доведено недотримання сторонами в момент вчинення правочину - договору про відкриття кредитної лінії № 52-07-Ил/23 від 08.08.2007 року та додаткових угод № 1 від 16.05.2008 року та №2 від 29.08.2008 року, вимог, необхідних для чинності правочину, встановлених статтею 203 ЦК України, а також наявність обставин, передбачених ст. 215 ЦК України, для визнання вказаного правочину недійсними. При цьому, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, дані Висновку судового експерта КНСЕУ судово-економічної експертизи № 2751 від 22.02.2019 року самі по собі не можуть слугувати підставою для визнання недійсними оспорюваних правочинів. Висновки, покладені в основу проведеної експертизи не спростовують факту невиконання зобов`язань за договором та не спростовують факту укладання та отримання кредитних коштів, і не можуть бути єдиною підставою для визнання кредитного договору недійсним. Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] в частині визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії та додаткових угод №1, №2, а отже у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Крім того, враховуючи похідний характер додаткової угоди № 1 до договору про відкриття кредитної лінії № 52-070Ил/23 від 16.05.2008 року, додаткової угоди № 2 договору про відкриття кредитної лінії № 52-07-Ил/23 від 29.08.2008 року, у задоволенні вимог позивача (за зустрічним позовом) щодо визнання недійсним договору даних додаткових угод- слід відмовити. Також позивач (за зустрічним позовом) просив застосувати наслідки визнання договору недійсним, а саме: визнати недійсним іпотечний договір від 08.08.2007 року та додатковий договір № 1 до іпотечного договору від 16.05.2008 роу, визгати недійсним договір поруки № 52-07-П/23 від 08.08.2007 року та додаткової угоди № 1 до договору поруки № 52-07-П/23 від 16.05.2008 року. Оскільки у задоволенні вимог про визнання недійсними договору про відкриття кредитної лінії та додаткових угод до ньго відмовлено, зазначені вище похідні позовні вимоги за зустрічним позовом суд також визнає недоведеними та такими що не підлягають задоволенню. Щодо вимог основного позову про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії в сумі 3 365 076, 75 грн., суд виходить з наступного. Як вже встановлено судом, 08.08.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 52-07-Ил/23, зі змінами та доповненнями внесеними додатковою угодою № 1 та додатковою угодою № 2 до договору про відкриття кредитної лінії. Пунктом 1 додаткової угоди № 2 позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 07.08.2017 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Позичальник зобов`язується щомісячно, в термін з «1» до «10» числа кожного місяца, здійснювати погашення заборгованості відповідно до додатку № 2. Відповідно до п. 2 додаткової угоди № 2 позичальник сплачує проценти щомісяця, в термін з «1» до «10» числа кожного місяця, згідно додатка №2 до цього договору. У вказаний термін позичальник сплачує проценти, нараховані за період користування кредитними ресурсами за попередній місяць. Проценти сплачуються шляхом зарахування відповідної суми на рахунок процентів № 2208.9.003840/2208.7.23.84172.01. Згідно п. 2.2. договору про відкриття кредитної лінії для обліку виданих у рахунок невідновлювальною кредитної лінії кредитних ресурсів банк відкриває позичальнику позичковий рахунок № [NUMBER] . Відповідно до 6.1 договору про відкртиття кредитної лінії за прострочення лінії за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п.п. 3.2., 3.4., 4.3., 4.4., 4.6. Відповідно до договору відступлення права вимоги № 17/4-В від 11.02.2015 року п. 1.2. первісний кредитор набуває всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо) вказаних у додатках до цього договору. Згідно інформації, яка міститься під порядковим номером 288 в додатку № 1 до договору відступлення прав вимоги, новий кредитор набув права вимоги за договором про відкриття кредитної лінії №52-07-Ил/23 від 08.08.2007 року та договором поруки № 52-07-П/23 від 08.08.2007 року (а.с. 31). 15.10.2015 року Державною іпотечною установою на адресу [PERSON] було направлено повідомлення № 7489/11/2 від 15.10.2015 року про те, що з 17.09.2015 року, Державна іпотечна установа є новим кредитором та іпотекодержателем позичальника та застереження від оплати будь-яких коштів в погашення боргу на рахунки первісного кредитора, додатками до якого надавались копії договору відступлення прав вимоги № 17/4-В від 11.02.2015 року, витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно та вимоги ДІУ по банку від 17.09.2015 року № 6596/15/2 (а.с.32). Направлення позичальнику вищевказаного листа позивача (за основним позовом) підтверджується реєстром згрупованих поштових відправлень (рекомендованих листів), поданих 19.10.2015, списком № 3886 згрупованих відправлень листів рекомендованих поданих до поштового відділення та фіскальним чеком про їх оплату (36-38). Станом на момент відступлення права вимоги Державній іпотечній установі, за договором відступлення, у відповідності з довідкою про залишки заборгованості по іпотечним кредитам, що були надані в забезпечення Державній іпотечній установі згідно з договором застави майнови прав № 17/4 від 11.02.2015 року станом на 17.09.2015 року, залишок основних зобов`язань боржника ( [PERSON] порядковий номер 288 в довідці) складав: у гривневому еквіваленті станом на 17.09.2015 рік 1866 396, 33 грн. (а.с.39-42). На підтвердження розміру заборгованості позичальника перед банком, станом на дату відступлення, свідчить розрахунок суми відсотків з 17.09.2015 року по 05.02.2018 року, у відповідності з якою сума відсотків за користування кредитом складає 723 332, 16 грн. (а.с.7). Крім цього, відповідо до додатку 2 рахрахунок інфляційний витрат становить 207 223, 25 грн. (а.с.8). Згідно додатком 3 сума пені за кредитом [PERSON] становить 568 125, 00 грн. (а.с.9). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як зазначено у статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у випадку порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором. Згідно вимог ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до п. 3.4 договору про відкриття кредитної лінії у разі несвоєчасного або не в повному обсязі здійснення зарахування грошових коштів на погашення заборгованості за кредитом або процентами, відповідно до пунктів 3.2, 4.3., 4.4. кредитор має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати нарахованих процентів по них та неустойки відповідно до умов цього договору. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників), кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь кого з них окремо. На спростування вищенаведеної заборгованості відповідачами (за основним позовом) не надано суду належнимх та допустимих доказів в розумінні ч. 1 ст. 81 ЦПК України. З урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку про необхідність задоволення основного позову у повному обсязі. Крім того, згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем (за основним позовом) ни виконання вимог ухвали, був сплачений судовий збір в розмірі 50 476, 15 грн. Враховуючи викладене, з відповідачів (за основним позовом) на користь позивача (за основним позовом) підлягають стягненню понесені ним судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 25 238 грн. з кожного.

Outcome: approved