Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивачі) звернулася в суд з позовом до [PERSON] третя особа: П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування. Вимоги позову мотивували тим, що 15.06.1971 між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, актовий запис № 297. Від вказаного шлюбу у них народилось двоє дітей: [PERSON] та [PERSON] . [INFO] у [PERSON] народилась донька - [PERSON] (позивач). [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . [INFO] померла бабуся позивача - [PERSON] . [INFO] помер дідусь позивача - [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] були рідними бабусею та дідусем позивачу [PERSON] .. Під час подружнього життя, а саме 16.04.1999 року бабуся та дідусь позивача набули право власності у шлюбі на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] , право власності на яку було зареєстровано на [PERSON] . Право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано на бабусю позивача, а квартира була придбана коли бабуся та дідусь перебували у шлюбі. 07.04.2017 бабуся позивача [PERSON] уклала заповіт на все своє рухоме та не рухоме майно на [PERSON] . На момент смерті [PERSON] - дідусь [PERSON] був зареєстрований та проживав разом з бабусею, за адресою: [ADDRESS] . Позивач у встановлений законом шестимісячний строк звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. На момент її звернення, спадщина після смерті бабусі та дідуся були відкриті за заявою [PERSON] 17.09.2020 позивач звернулась з заявою до Державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори за видачою Свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, щодо квартири [ADDRESS] . 18.09.2020 Державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори своєю Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії - відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на ім`я [PERSON] померлого [INFO] , яке видається у разі смерті одного з подружжя, після померлої [INFO] [PERSON] про відмову у вчинені нотаріальної дії від 18.09.2020. Державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори мотивував свою відмову тією обставиною, що свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, може бути видано виключно на підставі письмової заяви другого подружжя, а оскільки дідусь позивача - [PERSON] особисто заяву про видачу свідоцтва не подавав, то відповідно нотаріус не може видати свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя. 11.11.2020 позивач звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою про визначення частки спадщини. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.09.2021 по справі № 754/15025/20 позов задоволено, визначено, що частка померлого [PERSON] в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становила Ѕ частку. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. На вказане рішення суду відповідачем [PERSON] було подано апеляційну скаргу, яка постановою Київського апеляційного суду по справі № 754/15025/20 від 23.11.2021 рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.09.2021 - -скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , 3 - я особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора про визначення частки спадкодавця у спільному майні - відмовлено. Позивач не позбавлена права на захист своїх порушених прав шляхом подання позову про визнання за нею права власності у порядку спадкування на належну спадкодавцю частку у праві спільної власності на нерухоме майно, тому позивач подав новий позов про визнання права власності на належну спадкодавцю частку у праві спільної власності на нерухоме майно. Позивач подала до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк з дня смерті спадкодавців, аналогічна заява була і від іншого спадкоємця відповідача [PERSON] . Ці обставини свідчать про те, що кожен спадкоємець за законом у встановленому порядку прийняв спадщину, що відкрилась після смерті [PERSON] та [PERSON] . Позивач є онукою спадкодавців, а тому спадкує ту частку спадщини, яка належала б за законом її батьку [PERSON] як би він був живим на час відкриття спадщини. Оскільки батько позивача [PERSON] помер раніше аніж його батьки, то відповідно позивач має право на отримання спадщини яка б могла бути отримана її батьком. Ухвалою суду від 28 грудня 2021 року позовна заява залишена без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 11 січня 2022 року прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача позовні вимоги не визнають та просили у задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав викладених у відзиві. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право на захист цивільного права та інтересів гарантовано ст. 15 ЦК України, якою визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року. Під час подружнього життя, а саме 16.04.1999 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. Оскільки спірне майно придбано до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Згідно зі статтею 22 КпШС України (чинного на час придбання спірної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до частин першої та другої статті 71 Закону України Про нотаріат у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Згідно з підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи. Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя. Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини. Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. 15.06.1971 між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, актовий запис № 297. Від вказаного шлюбу у них народилось двоє дітей: [PERSON] та [PERSON] . [INFO] у [PERSON] народилась донька - [PERSON] (позивач). [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . [INFO] померла бабуся позивача - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, яке знаходиться в матеріалах спадкової справи № 596/2020 та № 597/2020, що відкрита у П`тнадцятій київській державній нотаріальній конторі. [INFO] помер дідусь позивача - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, яке знаходиться в матеріалах спадкової справи № 596/2020 та № 597/2020, що відкрита у П`тнадцятій київській державній нотаріальній конторі. [PERSON] та [PERSON] були рідними бабусею та дідусем позивачу [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкових справ № 596/2020 та № 597/2020. Під час подружнього життя, а саме 16.04.1999 року бабуся та дідусь позивача набули право власності у шлюбі на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] , право власності на яку було зареєстровано на [PERSON] . Дана обставина підтверджується матеріалами спадкових справ № 596/2020 та № 597/2020. 07.04.2017 бабуся позивача [PERSON] склала заповіт на все своє рухоме та не рухоме майно на [PERSON] . На момент смерті [PERSON] - дідусь [PERSON] був зареєстрований та проживав разом з бабусею, за адресою: [ADDRESS] . Позивач у встановлений законом шестимісячний строк звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. На момент її звернення, спадщина після смерті бабусі та дідуся були відкриті за заявою [PERSON] 17.09.2020 позивач звернулась з заявою до Державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори за видачою Свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, щодо квартири [ADDRESS] . 18.09.2020 Державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори своєю Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії - відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на ім`я [PERSON] померлого [INFO] , яке видається у разі смерті одного з подружжя, після померлої [INFO] [PERSON] про відмову у вчинені нотаріальної дії від 18.09.2020. Державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори мотивував свою відмову тією обставиною, що свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, може бути видано виключно на підставі письмової заяви другого подружжя, а оскільки дідусь позивача - [PERSON] особисто заяву про видачу свідоцтва не подавав, то відповідно нотаріус не може видати свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя. 11.11.2020 позивач звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою про визначення частки спадщини. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.09.2021 по справі № 754/15025/20 позов задоволено, визначено, що частка померлого [PERSON] в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становила Ѕ частку. Постановою Київського апеляційного суду по справі № 754/15025/20 від 23.11.2021 рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.09.2021 - -скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , 3 - я особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора про визначення частки спадкодавця у спільному майні - відмовлено. Вказаним рішення апеляційної інстанції визначено, що позивач не позбавлена права на захист своїх порушених прав шляхом подання позову про визнання за нею права власності у порядку спадкування на належну спадкодавцю частку у праві спільної власності на нерухоме майно. Позивач подала до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк з дня смерті спадкодавців, аналогічна заява була і від іншого спадкоємця відповідача [PERSON] . Ці обставини свідчать про те, що кожен спадкоємець за законом у встановленому порядку прийняв спадщину, що відкрилась після смерті [PERSON] та [PERSON] . Позивач є онукою спадкодавців, а тому спадкує ту частку спадщини, яка належала б за законом її батьку [PERSON] як би він був живим на час відкриття спадщини. Оскільки батько позивача [PERSON] помер раніше аніж його батьки, то відповідно позивач має право на отримання спадщини яка б могла бути отримана її батьком. Відповідно до ст.1268ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Пунктом 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Права, набуті шляхом придбання нерухомості у власність з дотриманням установленого порядку набуття є такими, що виникли та набуті в установленому законом порядку. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкоємців на момент закінчення будівництва. Станом на 1972 рік, тобто на час закінчення будівництва, державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставінаказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року N 7/5і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за N 157/6445 (з подальшими змінами). Враховуючи вищевикладене, виходячи із презумпції спільності майна подружжя, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя, а також відсутності в матеріалах спадкової справи до майна померлої [PERSON] заяви від [PERSON] про відмову від отримання свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог позивача та задоволення позову щодо визнання за за [PERSON] права власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] . На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved