Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

У січні 2022 позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування даної позовної заяви позивач зазначає, що працював в органах внутрішніх справ і звільнений у відставку через хворобу внаслідок захворювань, отриманих під час проходження служби, будучи інвалідом 2-ї групи. Судовими рішеннями зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України визнати [PERSON] ветераном органів внутрішніх справ України, однак відповідач, після визнання його ветераном органів внутрішніх справи України, всупереч вимог Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», затвердженого постановою КМУ від 30.08.1999 №1601, не видає позивачу посвідчення ветерана органів внутрішніх справ України та нагрудний знак «Ветеран органів внутрішніх справ». Рішеннями Черкаського окружного адміністративного суду, у справах № 580/5694/20 та 580/381/20, зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України визнати [PERSON] ветераном органів внутрішніх справ України, видати [PERSON] посвідчення ветерана органів внутрішніх справ України та нагрудний знак «Ветеран органів внутрішніх справ». На переконання позивача, в результаті протиправних дій відповідача, [PERSON] був позбавлений можливості користуватися своїм правом на отримання пільг по оплаті житлово-комунальних послуг, гарантованих йому пунктом 6 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» №203/98-ВР від 24.03.1998, протягом 20-ти місяців, із січня 2020 по серпень 2021. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.01.2022 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність за наявними у справі матеріалами. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Представник МВС України Отрода Т. Ю. 14.06.2022 до суду подав відзив на позовну заяву та доповнення до відзиву, просив відмовити у задоволенні позову. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 16.03.2020, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.06.2020 у справі 580/381/20, визнано протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України у визнанні ветераном органів внутрішніх справ [PERSON] , викладену в листі №Б-401/22 від 17.01.2020; зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України визнати [PERSON] ветераном органів внутрішніх справ України. Позивач на день звільнення з органів внутрішніх справ мав вислугу років більшу 20 років, відтак, відмова відповідача у наданні позивачу статусу ветерана органів внутрішніх справ є протиправною. Порядок видачі посвідчення ветерана органів внутрішніх справ затверджено постановою Кабінету Міністрів України №742 від 01.06.2002, а саме: затверджено зразок та опис посвідчення «Ветеран органів внутрішніх справ», поширено дію Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1601, на видачу посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран органів внутрішніх справ». Однак, відповідач, після визнання [PERSON] ветераном органів внутрішніх справ України, всупереч прийнятому рішенню Черкаського окружного адміністративного суду від 11.02.2021, яке набрало законної сили 09.06.2021 у справі 580/381/20, вимог Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», затвердженого постановою КМУ від 30.08.1999 №1601, не видав посвідчення ветерана органів внутрішніх справ України та нагрудний знак. Таким чином, позивач зазначає, що судовими рішеннями встановлена протиправність бездіяльності відповідача, а також незаконність його дій, які заподіяли шкоду правам та охоронюваним законом інтересам [PERSON] у вигляді неможливості отримати ним у січні 2020 пільг по оплаті житлово-комунальних послуг, гарантованим п. 6 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» №203/98-ВР від 24.03.1998. Разом із цим, позивач вказує на те, що має право на відшкодування шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу державної влади, яким є Міністерство внутрішніх справ України. Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Положення ст. 56 Конституції України гарантують кожному право на відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, яка була завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, саме за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Як визначено ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювана шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, встановлених нормами ЦК України. Згідно із ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайнових прав фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Отже, для застосування такої міри відповідальності як відшкодування майнової шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювана шкоди та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Так, на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та наявність причинного зв`язку такої поведінки із заподіяними збитками. Позивач у позовній заяві покликається на те, що йому завдано майнову шкоду, а саме, в результаті протиправних дій відповідача позивач був позбавлений можливості користуватися своїм правом на отримання пільг по оплаті житлово-комунальних послуг, гарантованих п. 6 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» №203/98-ВР від 24.03.1998. Проте, суду не надано доказів, які встановлюють причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та нанесеними збитками. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження зазначених в позові обставин, вина заподіювача шкоди не доведена у встановленому порядку, не надано доказів протиправності діяння заподіювача шкоди, не доведено наявність причинного зв`язку між протиправними діями заподіювача шкоди і зазначеними позивачем наслідками. Також, позивачем не доведено факт того, що оскаржуваними діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, а саме, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіянням позивачеві шкоди. При цьому, сам факт винесення судом рішень, якими за результатами розгляду позовних заяв позивача зобов`язано відповідача вчинити певні дії, не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії чи бездіяльність відповідача заподіяли позивачу майнову чи моральну шкоду та про наявність підстав для її відшкодування. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, завдання позивачу матеріальних збитків, втрат майнового характеру саме діями чи бездіяльністю відповідача, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. В силу положень п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача. У разі понесення судових витрат відповідачем вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладено та

Outcome: dismissed