Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-15 00:00:00

До Ленінського районного суду м.Полтави 11.01.2022 надійшла позовна заява [PERSON] до Держава Україна в особі ДКСУ, Офісу Генерального прокурора, ГУНП в Полтавській області про стягнення недоотриманої суддівської винагороди, судових витрат, витрат за надання юридичної допомоги та моральної шкоди. В якій прохав: стягнути з держави Україна, за рахунок коштів Державного бюджету України, на користь [PERSON] : 595 516, 98 грн., недоотриманої суддівської винагороди, як грошові доходи, які [PERSON] втратив внаслідок відсторонення від посади; 9 151, 66 грн., судових витрат, які [PERSON] поніс при судовому розгляді кримінального провадження; 317 711, 10 грн., суму сплачену [PERSON] за надання юридичної допомоги у кримінальному провадженні під час судового розгляду; 3 510 000, 00 грн., на відшкодування моральної шкоди, заподіяної [PERSON] у зв`язку з незаконним притягненням позивача до кримінальної відповідальності, а всього, стягнути на користь [PERSON] з держави Україна - 4 432 379 грн. 70 коп. В обґрунтування позову зазначив, що 27.08.2012, на підставі постанов Печерського районного суду м. Києва від 21.08.2012, слідчим Генеральної прокуратури України Івановим А.В. були проведені обшуки за місцем проживання, в службовому кабінеті [PERSON] , та його особистий обшук, обшук автомобіля. В зв`язку з порушенням зазначеної вище кримінальної справи відносно позивача, слідчим Генеральної прокуратури Івановим А.В., 27.08.2012 було винесено постанову про застосування відносно [PERSON] запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд з місця проживання, 29.08.2012 та 06.09.2012 було винесено постанови про накладення арешту на грошові кошти та майно. Крім того, 20.09.2012 постановою заступника Генерального прокурора України Ударцова Ю.В. відносно позивача було застосовано запобіжне обмеження у вигляді заборони виїзду за межі України. Також, на підставі постанови Генерального прокурора України Пшонки В.П. від 24.09.2012 та рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України №25/вп-12 від 16.10.2012, [PERSON] було відсторонено від посади судді. 21.11.2012 в ЄРДР було зареєстровано кримінальне провадження №420120000000000019 по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (кримінальна справа №49-3571). 27.12.2012 в даному кримінальному провадженні було складено обвинувальний акт згідно з яким, позивачу, в порушення вимог ст. 49 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», ст. ст. 276 - 278, 480, 481 КПК України, без повідомлення про підозру було висунуто обвинувачення за ч. 3 ст. 368 КК України, та 11.01.2013 даний обвинувальний акт надійшов на розгляд до Красноградського районного суду Харківської області. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03.10.2017, матеріали кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] , за ч. 3 ст. 368 КК України, було направлено для розгляду до Первомайського міськрайонного суду Харківської області. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27.06.2018, матеріали кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] , за ч. 3 ст. 368 КК України, направлено для розгляду до Лозівського міськрайонного суду Харківської області. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10.09.2018 призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 20.03.2019 призначено судовий розгляд. Вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10.06.2021, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 07.09.2021, [PERSON] було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення позивачем даного злочину. Крім того, зазначеним вироком були скасовані зазначені вище заходи кримінального провадження та арешти майна. Враховуючи зазначені вище обставини, які підтверджуються матеріалами кримінального провадження, яке зареєстроване в ЄРДР за №420120000000000019, а також були встановлені вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10.06.2021, який 07.09.2021 набрав законної сили, 07.09.2021 [PERSON] набув статусу виправданого та має право на відшкодування завданої йому шкоди у відповідності до зазначеного Закону № 266/94-ВР. Відповідно до матеріалів кримінального провадження (справа №626/37/13-к) та вироку Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10.06.2021, [PERSON] незаконно перебував під слідством і судом в період з 21.08.2012 до 07.09.2021, тобто 9 років та 17 днів(108 місяців і 17 днів або 3304 дні). Зазначені вище судові рішення є відкритими на офіційному веб-порталі судової влади України та оприлюдненні в електронній формі в Єдиному державному реєстрі судових рішень (справа №626/37/13-к). Крім того, протягом всього цього періоду, у зв`язку з незаконним притягненням позивача до кримінальної відповідальності, та незаконним застосуванням заходів забезпечення кримінального провадження, [PERSON] був відсторонений від посади, обмежений у свободі пересування, вільному виборі місця проживання та забороні виїзду за межі України. Також не міг на власний розсуд розпоряджатись своїм майном у зв`язку з його арештом. В зв`язку з цим, позивачу було завдано значної матеріальної шкоди, яка полягає у недоотриманні суддівської винагороди за час незаконного відсторонення від посади, у витратах, пов`язаних з наданням юридичної допомоги, у судових витратах, понесених у зв`язку з неодноразовим прибуттям [PERSON] , його захисників та свідків в інші населенні пункти інших адміністративних одиниць до місця досудового розслідування та судового провадження а саме, міста Києва, міста Красноград Харківської області, міста Первомайськ Харківської області, міста Лозова Харківської області, та міста Харкова. Також, крім цього, позивач зазнав непоправних суттєвих моральних втрат, які були заподіяні незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, внаслідок фізичного та психічного впливу з боку останніх, та які, внаслідок незаконного та надтривалого перебування [PERSON] під слідством і судом, що супроводжувалось покладенням на нього на протязі вказаного вище періоду відповідних процесуальних обов`язків. Внаслідок незаконних дій органів дізнання та досудового розслідування, була завдана непоправна шкода його діловій репутації та професійному статусу, йому були спричинені значні моральні страждання та переживання у зв`язку з порушенням нормальних життєвих зв`язків, позбавленням можливостей реалізації ним своїх повсякденних звичок і бажань, погіршенням відносин з багатьма оточуючими, та близькими позивачу людьми, а також іншими негативними наслідками морального характеру оскільки, це вимагало від значних додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з притягненням [PERSON] до кримінальної відповідальності, відповідно до постанови Генерального прокурора України [PERSON] від 24.09.2012, рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України №25/вп-12 від 16.10.2012, та наказу голови Ленінського районного суду міста Полтави суду від 19.04.2013 №23-ОД, позивача було відсторонено від посади судді Ленінського районного суду міста Полтави. Наказом голови Ленінського районного суду міста Полтави від 30.03.2015 №10-ОС, судді Ленінського районного суду м. Полтави [PERSON] , було припинено виплату доплат до посадового окладу судді. Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції ЗУ «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VIII), суддівська винагорода складається в тому числі складається з посадового окладу, а також доплати за вислугу років.Наказом Ленінського районного суду міста Полтави від 27.06.2012 №27-ОС, судді Ленінського районного суду м. Полтави [PERSON] , було встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 60 відсотків посадового окладу з 01.08.2012, в зв`язку з наявністю стажу роботи станом на 01.08.2012 25 років 00 місяців 00 днів. Як вбачається із розрахунку стажу роботи, який надавав позивачу право на отримання щомісячних доплат за вислугу років відповідно до ст. 135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» станом на 21.08.2019, стаж роботи становив 32 роки 00 місяців 21 день. За зверненням [PERSON] до ТУ ДСА в Полтавській області, щодо проведення відповідного розрахунку недоотриманої суддівської винагороди із врахуванням доплати за вислугу років, за час відсторонення позивача від посади, було надано письмову відповідь про те, що до повноважень управління не належить розрахунок недоотриманих виплат суддівської винагороди. Разом з цим, ТУ ДСА в Полтавській області [PERSON] було видано відповідні довідки про заробіток та фактично виплачені суми за період із січня 2015 року по 21.08.2019. З урахуванням зазначених вище обставин, розрахунок недоотриманої суддівської винагороди із врахуванням доплати за вислугу років, яку позивач недоотримав внаслідок тимчасового відсторонення від посади за період з квітня 2015 року по 21.08.2019, проведено [PERSON] на підставі зазначених вище доказів, які він надав суду, а саме: з квітня 2015 року по грудень 2015 року - відповідно до довідки ТУ ДСА України в Полтавській області №02/869/2020.вих від 27.02.2020, фактично отримана сума після утримання податків за період з квітня 2015 року по грудень 2015 року складає: 128925.40 грн.(9877.39 + 18960.68 + 9934.35 + 11767.08 + 13241.20 + 16473.38 + 15724.59 + 15724.59 + 17222.17 = 128925.40); фактично недоотримана сума суддівської винагороди із врахуванням доплати за вислугу років (60%) за вказаний період складає: 77355.24 грн. = (128925.40 грн. х 60%). З січня 2016 року по грудень 2016 року - відповідно до довідки ТУ ДСА України в Полтавській області №02/868/2020.вих від 27.02.2020, фактично отримана сума після утримання податків за період з січня 2016 року по грудень 2016 року складає: 163310.97 грн.(11452.74 + 9564.53 + 13261.07 + 12658.29 + 12048.33 + 12048.033 + 13950.70 + 13950.70 + 13950.70 + 12682.45 + 13574.86 + 24168.27 = 163310.97); фактично недоотримана сума суддівської винагороди із врахуванням доплати за вислугу років (60%) за вказаний період складає: 97986.58 грн. = (163310.97 грн. х 60%). З січня 2017 року по грудень 2017 року- відповідно до довідки ТУ ДСА України в Полтавській області №02/867/2020.вих від 27.02.2020, фактично отримана сума після утримання податків за період з січня 2017 року по грудень 2017 року складає: 168170.38 грн. (19320.00 + 6440.00 + 35419.96 + 3220.02 + 12880.00 + 12930.16 + 12988.47 + 12985.74 + 12985.74 + 12985.74 + 12980.93 + 13033.62 = 168170.38); фактично недоотримана сума суддівської винагороди із врахуванням доплати за вислугу років (60%) за вказаний період складає: 100902.23 грн. = (168170.38 грн. х 60%). З січня 2018 року по грудень 2018 року- відповідно до довідки ТУ ДСА України в Полтавській області №02/866/2020.вих від 27.02.2020, фактично отримана сума після утримання податків за період з січня 2018 року по грудень 2018 року складає: 189308.55 грн. (25867.77 + 13041.70 + 5570.72 + 8189.74 + 2029.38 + 30658.33 + 112509.57 + 20106.41 + 14184.10 + 14184.10 + 14243.38 + 18723.35 = 189308.55); фактично недоотримана сума суддівської винагороди із врахуванням доплати за вислугу років (60%) за вказаний період складає: 113585.13 грн. = (189308.55 грн. х 60%). З січня 2019 року по 21.08.2019 - відповідно до довідки ТУ ДСА України в Полтавській області №02/865/2020.вих від 27.02.2020, фактично отримана сума після утримання податків за період з січня 2019 року по 21.08.2019 складає: 342813.00 грн.(63681.32 + 5799.02 + 23196.07 + 23196.07 + 23196.07 + 23196.07 + 39782.13 + 140766.25 = 342813.00); фактично недоотримана сума суддівської винагороди із врахуванням доплати за вислугу років за вказаний період, та при звільненні у відставку складає: 205687.80 грн.= (342813.00 грн. х 60%). Всього сума недоотриманої суддівської винагороди із врахуванням доплати за вислугу років, яку [PERSON] недоотримав внаслідок тимчасового відсторонення від посади судді Ленінського районного суду м. Полтави за період з квітня 2015 року по 21.08.2019, та при звільненні у відставку складає : 595 516. 98 грн. = (77355.24 + 97986.58 + 100902.23 + 113585.13 + 205687.80). Таким чином, відповідно до п. 1 ст. 3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зазначені вище грошові доходи у розмірі 595 516 грн. 98 коп., які [PERSON] втратив внаслідок незаконних дій (а саме, незаконного відсторонення від посади), підлягають відшкодуванню державою у повному обсязі. Крім того, під час здійснення досудового розслідування та судового розгляду, позивачем були понесені судові витрати, пов`язанні із прибуттям позивача, його захисників та свідків захисту до місць досудового розслідування та судового провадження, які знаходились в інших населених пунктах в інших адміністративно територіальних одиницях. Також, позивачем були сплачені не малі грошові кошти адвокатам за надання юридичної допомоги в даному кримінальному провадженні. Відповідно до оригіналів проїзних документів, частково наданих суду, [PERSON] поніс судові витрати, пов`язанні із прибуттям позивача, захисників та свідків захисту до місця судового провадження, [PERSON] було витрачено на придбання квитків на потяг на загальну суму - 9151, 66 грн. Крім того, 02.12.2013, 01.11.2018 та 05.03.2020 [PERSON] було укладено договори про надання послуг з правової допомоги у кримінальній справі №626/37/13-к із адвокатами Курилом В.О. та Снісаренком Г.О. відповідно. А саме, 02.12.2013 було укладено договір №02/12 із адвокатом Курилом В.О. про надання послуг, консультативної допомоги з юридичних питань, пов`язаних із захистом прав та законних інтересів позивача у кримінальному провадженні №42012000000000019 від 21.11.2012, кримінальна справа №626/37/13-к по обвинуваченню [PERSON] за ч. 3 ст. 368 КК України. На виконання умов зазначеного вище договору, відповідно до акту приймання-передачі виконаних робіт від 26.09.2021 за договором про надання юридичних послуг від 02.12.2013 №02/12, за надання юридичних послуг у зазначеному вище кримінальному провадженні, та відповідно до квитанції №б/н від 26.09.2021, позивачем було сплачено адвокату Курилу В.О. - 107 763, 00 гривні. Також, 01.11.2018 [PERSON] було укладено ще один договір №б/н із адвокатом Курилом В.О. про надання послуг, консультативної допомоги з юридичних питань, пов`язаних із захистом прав та законних інтересів у кримінальному провадженні №42012000000000019 від 21.11.2012, кримінальна справа №626/37/13-к по обвинуваченню [PERSON] за ч. 3 ст. 368 КК України. На виконання умов цього договору, а також відповідно до акту приймання-передачі виконаних робіт від 07.12.2021 за договором про надання юридичних послуг від 01.11.2018, за надання юридичних послуг у зазначеному вище кримінальному провадженні, та відповідно до квитанції №б/н від 07.12.2021, [PERSON] сплатив адвокату Курилу В.О. - 100 917, 60 гривень. Крім того, 05.03.2020 [PERSON] було укладено договір із адвокатом Снісаренком Г.О. про надання правової (юридичної) допомоги у кримінальній справі №626/37/13, який також приймав участь під час судового провадження в якості захисника та надавав юридичну допомогу в обсязі і на умовах визначених цим договором. На виконання умов зазначеного договору, а також відповідно до акту приймання-передачі виконаних робіт від 21.12.2021 за договором про надання юридичних послуг від 05.03.2020, за надання юридичних послуг у зазначеному вище кримінальному провадженні, та квитанції №б/н від 10.01.2021, [PERSON] сплатив адвокату Снісаренку Г.О. - 109 030, 50 гривень. Таким чином, відповідно до п. 4 ст. 3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зазначені грошові кошти, сплачені позивачем у зв`язку з наданням юридичної допомоги під час здійснення судового провадження у кримінальній справі на загальну суму - 317 711, 10 грн. (107 763,00 + 100 917,60 + 109 030,50), також підлягають стягненню з держави на користь позивача. Як вбачається із висновку виправдувального вироку Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10.06.2021, кримінальна справа стосовно [PERSON] була порушена без належного приводу, тобто в порушення вимог ст.98 КПК України (в редакції 1960 року). Крім того, інформація щодо затримання [PERSON] та порушення кримінальної справи відносно нього за ч. 3 ст. 368 КК України (одержання хабара), а також недостовірна інформація щодо вчинення [PERSON] зазначеного злочину за певних обставин, миттєво була поширена в мережі інтернет. А саме, 31.08.2012 інтернет-видання «Українські Новини» опублікувало статтю «Полтавського суддю-хабарника спіймали на «гарячому». Як зазначалося в статті, 28 серпня співробітники ГУ боротьби з організованою злочинністю МВС затримали 42-річного суддю одного з міських районних судів за підозрою в отриманні 5 тис. гривень хабара в Полтаві. 28.08.2012 інтернет-видання «Українські національні новини» опублікувало статтю «На хабарі викрито полтавського суддю». Як зазначено в статті, відділом Генеральної прокуратури України з розслідування злочинів щодо корупційних діянь викрито на гарячому суддю Ленінського районного суду м. Полтави [PERSON] . Про це УНН повідомили у прес-службі ГПУ. Суддя отримав хабар за прийняття рішення про задоволення позовної заяви та визнання права власності за договором дарування квартири у м. Полтава. Досудове слідство у справі триває. 11.06.2017 інтернет-видання «CorruptUA.org» в свої статті, з посиланням на інші видання, зазначає, що суддя Ленінського районного суду м. Полтави Олег Жилка, який обвинувачується у хабарництві, продовжує працювати і т.ін. Інтернет-видання «Судовий репортер» та інші, 13.06.2021, з посиланням на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10.06.2021, публікують статтю «Виправдали колишнього суддю з Полтави, якого звинувачували у хабарництві». Зазначена вище недостовірна інформація, та обставини, щодо начебто отримання, суддею Ленінського районного суду м. Полтави Жилкою О.М., хабара, були спростовані виправдувальним вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10.06.2021 разом з цим, зазначеними вище діями позивачу була завдана непоправна шкода його діловій репутації, та фактично принижена його честь і гідність, і як наслідок, йому були спричинені значні тривалі моральні страждання та переживання. Також, 27.08.2012, на підставі постанов Печерського районного суду м. Києва від 21.08.2012, а також відповідно до протоколів обшуку від 27.08.2012, слідчим Генеральної прокуратури України Івановим А.В. та працівниками МВС України, публічно та прилюдно, за участю великої кількості як сторонніх людей, так і працівників Ленінського районного суду м. Полтави, показово були проведені обшуки за місцем проживання, в службовому кабінеті, особистий обшук [PERSON] , та обшук його автомобіля. Крім того, як було встановлено вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10.06.2021, з поданнями про проведення обшуків слідчий звернувся 21.08.2012, в день порушення кримінальної справи відносно [PERSON] , а самі подання були погоджені заступником Генерального прокурора України 20.08.2012, за день до порушення кримінальної справи відносно [PERSON] , тобто випереджаючи події. При зверненні до суду з поданнями 21.08.2012 слідчий Іванов А.В. в обґрунтування необхідності проведення обшуку посилався на обставини, встановлені в рамках оперативно-розшукової діяльності, яка здійснювалась оперативними працівниками УБОЗ МВС України незаконно, а оперативно-розшукові заходи здійснювалися без законних на те підстав. Зазначені вище обставини підтверджуються також наданими суду і іншими доказами, відповідно до яких вбачається, що оперативно-розшукова справа стосовно [PERSON] працівниками УБОЗ не заводилась. А відповідно до висновків у вироку Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10.06.2021, оперативно-розшукову справу №201201308 від 11.01.2012, в рамках якої в подальшому здійснювалися оперативно-розшукові заходи щодо останнього, було заведено ще до подачі заяви [PERSON] 10.08.2012, яка стала приводом до порушення кримінальної справи відносно [PERSON] , що свідчить про певну зацікавленість правоохоронних органів до обвинуваченого. Як зазначено у вироку, розслідування по суті не було пасивним, заява [PERSON] безпідставна, а обставини, викладені в ній, не можуть бути покладені в основу обвинувачення, оскільки умови відібранням даної заяви штучно створювались для провокації хабара. Надані стороною обвинувачення докази не лише не доводять винуватість обвинуваченого, а взагалі є недопустимими, оскільки здійсненні внаслідок провокаційних дій органів досудового розслідування. Зазначеними вище незаконними діями позивачу також була завдана непоправна значна моральна шкода, яка полягає в тривалих моральних стражданнях, які позивач переживав як під час незаконного проведення обшуків, так і протягом усього строку перебування під слідством і судом, в тому числі і у зв`язку з втручанням у його приватне життя та суспільну діяльність, органів, які незаконно здійснювали оперативно-розшукову діяльність відносно нього, та як наслідок, в зв`язку з цим, [PERSON] тривалий час перебував у психічній та моральній напрузі, оскільки це призвело до зниження його престижу та ділової репутації, а також до вимушених і тяжких змін у його життєвих і суспільних стосунках. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», шкода завдана внаслідок незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законом України "Про оперативно-розшукову діяльність", підлягає відшкодуванню незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність. Також, на підставі постанови Генерального прокурора України Пшонки В.П. від 24.09.2012 та рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України №25/вп-12 від 16.10.2012, [PERSON] було відсторонено від посади судді. У зв`язку з тривалим перебуванням позивача під слідством і судом, та відстороненням його від посади на невизначений термін, у нього погіршились відносини у трудовому колективі із колегами по роботі, так як він тривалий час не здійснював правосуддя. Окремі судді Ленінського районного суду м. Полтави неодноразово і публічно висловлювались на його адресу своїм незадоволенням з приводу того, що [PERSON] тривалий час не розглядає справи. Зазначені обставини тривалий час негативно впливали на його психічний і моральний стан та фактично призвели до того, що позивач вимушений був достроково звільнитись у відставку. З урахуванням зазначених вище обставин та зі спливом тривалого періоду часу, можливість відновлення престижу, ділової репутації, та попереднього морального та психологічного стану у повному обсязі фактично втрачена на завжди. Крім того, у зв`язку з порушенням зазначеної вище кримінальної справи відносно [PERSON] , слідчим Генеральної прокуратури Івановим А.В., 27.08.2012 винесено постанову про застосування відносно [PERSON] запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд з місця проживання, 29.08.2012 та 06.09.2012 було винесено постанови про накладення арешту на грошові кошти та майно позивача. Тобто, весь цей час [PERSON] не міг на власний розсуд у повній мірі розпоряджатись своїм майном. Також, як вбачається із вироку Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10.06.2021, 20.09.2012 постановою заступника Генерального прокурора України Ударцова Ю.В. відносно [PERSON] було застосовано запобіжне обмеження у вигляді заборони виїзду за межі України, та фактично зазначене вище обмеження було застосоване відносно нього до моменту набрання вироком законної сили, тобто, до 07.09.2021. За весь цей період позивач не міг вільно обирати місце проживання чи перебування, користуватись своїм закордонним паспортом за його призначенням, та фактично, тривалий час він був позбавлений можливості виїжджати за межі України у приватних справах і т. ін. Крім того, вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10.06.2021 було встановлено, що в порушення вимог закону органом досудового розслідування письмове повідомлення про підозру [PERSON] відповідними посадовими особами взагалі не складалося та не вручалося внаслідок чого, [PERSON] не повідомлялося про його права, передбачені статтею 42 цього Кодексу, та останній був позбавлений можливості надавати усні та письмові пояснення з приводу підозри, право збирати і подавати докази, та фактично брати особисту участь у кримінальному провадженні під час досудового розслідування. Фактично з самого початку органами досудового розслідування було порушено принцип змагальності сторін. Як зазначено у виправдувальному вироку Лозівського міськрайонного суду від 10.06.2021, за приписами ст. 480КПК України суддя належить до категорії осіб, щодо яких здійснюється особливий порядок кримінального провадження, а відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 481 КПК України, письмове повідомлення про підозру судді здійснюється Генеральним прокурором, його заступником. Особливий порядок здійснення повідомлення про підозру судді є однією з визначених законом гарантій незалежності суддів, які мають публічно-правове призначення та служать засобом захисту від необґрунтованого притягнення до кримінальної відповідальності. Зазначені гарантії незалежності суддів кореспондуються із ст. 49 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010, який діяв на момент внесення відомостей до ЄРДР відносно [PERSON] .Як зазначає суд у своєму вироку, застосування належної правової процедури означає здійснення справедливого правосуддя згідно з визначеними загальними засадами кримінального провадження для досягнення мети і вирішення його завдань. Дотримання встановленої правової процедури здійснення повідомлення про підозру означає, що дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону. Такі дії мають здійснюватися на підставі законних повноважень щодо вирішення конкретного процесуального завдання, яке постає перед прокурором у певний момент досудового розслідування кримінального провадження. Надаючи оцінку усім доказам у кримінальному провадженні, а також діям органів досудового розслідування, суд у своєму виправдальному вироку зробив висновок про те, що стороною обвинувачення фактично не виконано свого прямого обов`язку, передбаченого ст. 276 КПК України, а саме не повідомлено особу про підозру в установленому порядку, а порушення порядку притягнення судді [PERSON] до кримінальної відповідальності призвело до нівелювання завдань кримінального провадження, визначених уст. 2 КПК України, що полягають в охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення того, щоб до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру. А правовим наслідком не повідомлення про підозру судді [PERSON] уповноваженою на те особою, є не притягнення його до кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, тобто останній, фактично не був притягнутий до кримінальної відповідальності та він не набув статусу підозрюваного в кримінальному провадженні через нездійснення (нереалізації) органом досудового розслідування в кримінальному провадженніетапу (стадії) притягнення до кримінальної відповідальності, а тому, безґрунтовним і позбавленим правових підстав є наступне складання самого обвинувального акту відносно [PERSON] , що унеможливило внаслідок цього належну реалізацію стороною захисту своїх прав і обов`язків. Притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності з порушенням встановленого КПК України порядку є порушенням форми і викривленням змісту кримінального провадження, як однієї з вагомих гарантій його законності. Наведені у виправдувальному вироку Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10.06.2021 висновки відповідають правовій позиції, яка викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 21.11.2020 у справі №627/927/19. Крім того, як зазначив Верховний Суд у зазначеній Постанові, за відсутності належного повідомлення особі про підозру, наступне складання обвинувального акту є безґрунтовним і позбавленим правових підстав. Зазначені вище докази та обставини справи свідчать про безпрецедентне порушення органами досудового розслідування, прокуратури і суду вимог кримінального процесуального закону оскільки, на протязі усього часу перебування мене під слідством і судом під час здійснення кримінального провадження відносно мене, останніми не було дотримано належну правову процедуру, та фактично умисно було порушено її форму і викривлено зміст самого кримінального провадження як однієї з вагомих гарантій його законності, та практично призвело до нівелювання мого права на захист. Наведені вище порушення моїх прав органами досудового розслідування, прокуратури і суду, протягом тривалого періоду часу (більше 9 років) завдавали, та завдають мені до цього часу значні моральні страждання та переживання, та є кричущим порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у ХХІ-столітті у демократичній державі теоретично здавалось є неможливим. Як на досудовому слідстві, так і під час усього судового розгляду даного кримінального провадження відносно позивача, він неодноразово заявляв про порушення органами прокуратури передбаченої законом процедури притягнення до кримінальної відповідальності та порушення права на захист, протягом тривалого часу [PERSON] заявляв у суді про те, що йому, відповідно до закону, не було вручено письмове повідомлення про підозру, що була порушена процедура притягнення до кримінальної відповідальності, а тому, складання слідчим обвинувального акту відносно [PERSON] , та його розгляд судом є незаконним. Разом з цим, на протязі усього часу перебування [PERSON] під слідством і судом, а ні суд, а ні процесуальні керівники Генеральної прокуратури, не звертали уваги на цей факт, а суди під час всього розгляду кримінального провадження фактично відмовляли [PERSON] у його дослідженні та з`ясуванні, про що свідчать численні клопотання сторони захисту. Будучи професійним суддею, перебуваючи тривалий час під слідством і судом у постійній нервовій напрузі та психологічному стресі, на грунті зазначених вище умисних або некомпетентних дій органів прокуратури та суду, позивач зазнав значної непоправної моральної шкоди, та фактично на завжди втратив довіру до справедливого правосуддя.Вважає, що зазначений розмір морального відшкодування є справедливий і адекватний, він не є більшим, ніж достатній для розумного задоволення моїх потреб, та який, з урахуванням інфляційних процесів, які відбувались у державі за весь цей період часу, не призведе до збагачення, а тому з урахуванням зазначених вище обставин він становить - 6500 грн.(мінімальна заробітна плата) х 5 х 108 (кількість повних місяців перебування під слідством та судом) = 3 510 000, 00 грн., тому він і звертається до суду з даним позовом (т.1 а.с.1-19). 12 січня 2022 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Полтави Високих М.С. самовідвід заявлений суддею Ленінського районного суду м.Полтави Високих М.С. у справі за цивільним позовом [PERSON] до Держави України в особі Казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора, ГУНП в Полтавській області про стягнення недоотриманої суддівської винагороди, понесених судових витрат та відшкодування моральної шкоди задоволено.Справу за єдиним унікальним номером 553/32/22 (провадження номер 2/553/567/2022) передано до канцелярії суду для визначення іншого судді Ленінського районного суду м.Полтави в порядку, встановленому ст.33 ЦПК України (т. 1 а.с.158). 14 січня 2022 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Полтави Парахіної Є.В. самовідвід заявлений у справі за позовом [PERSON] до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора, ГУНП в Полтавській області про стягнення недоотриманої суддівської винагороди, судових витрат та відшкодування моральної шкоди - задоволено. Справу передано на розгляд іншому судді Ленінського районного суду м. Полтави, в порядку встановленому ст. 33 ЦПК України (т.1 а.с.163). 20 січня 2022 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Полтави Крючко Н.І. самовідвід заявлений у справі за позовом [PERSON] до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора, ГУНП в Полтавській області про стягнення недоотриманої суддівської винагороди, судових витрат та відшкодування моральної шкоди - задоволено. Справу передано на розгляд іншому судді Ленінського районного суду м. Полтави, в порядку встановленому ст. 33 ЦПК України (т.1 а.с.168). 21 січня 2022 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Полтави Новак Ю.Д. самовідвід заявлений у справі за позовом [PERSON] до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора, ГУНП в Полтавській області про стягнення недоотриманої суддівської винагороди, судових витрат та відшкодування моральної шкоди - задоволено. Справу передано на розгляд іншому судді Ленінського районного суду м. Полтави, в порядку встановленому ст. 33 ЦПК України (т.1 а.с.172, 173). 25 січня 2022 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Полтави Тимчук Р.І. самовідвід заявлений у справі за позовом [PERSON] до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора, ГУНП в Полтавській області про стягнення недоотриманої суддівської винагороди, судових витрат та відшкодування моральної шкоди - задоволено. Справу передано на розгляд іншому судді Ленінського районного суду м. Полтави, в порядку встановленому ст. 33 ЦПК України (т.1 а.с.178). 27 січня 2022 року розпорядження №1 голови Ленінського районного суду м. Полтави Новака Ю.Д. щодо передачі справи на розгляд суду, найбільш територіально наближеного цивільну справу №553/32/2022 передано на розгляд до Октябрського районного суду м. Полтави (т.1 а.с.182). 28 січня 2022 року з Ленінського районного суду м. Полтави за підсудністю до Октябрського районного суду міста Полтава надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до Держава Україна в особі ДКСУ, Офісу Генерального прокурора, ГУНП в Полтавській області про стягнення недоотриманої суддівської винагороди, судових витрат, витрат за надання юридичної допомоги та моральної шкоди (т.1 а.с.183). 28 січня 2022 року згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями судді Октябрського районного суду м. Полтави Блажко І.О. розподілена цивільна справа №553/32/2022 за позовом [PERSON] до Держава Україна в особі ДКСУ, Офісу Генерального прокурора, ГУНП в Полтавській області про стягнення недоотриманої суддівської винагороди, судових витрат, витрат за надання юридичної допомоги та моральної шкоди (т.1 а.с.184). 31 січня 2022 року ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави відкрито провадження в справі №№553/32/2022, 2/554/1724/2022 за позовом [PERSON] до Держава Україна в особі ДКС України, Офісу Генерального прокурора, ГУНП в Полтавській області про стягнення недоотриманої суддівської винагороди, судових витрат, витрат за надання юридичної допомоги та моральної шкоди. Розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено справу у підготовчому засіданні на 09.00 годин на 10 березня 2022 року (т.1 а.с.185, 186). 30 березня 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача ГУНП в Полтавській області. В якому зазначили, що ГУНП в Полтавській області утворено в 2015 році відповідно до постанови КМУ від 16.09.2015 №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ". Відповідно до ч.1 ст.1 ЗУ «Про Національну поліцію» Національна поліція України- це центральнийорган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Територіальні підрозділи Національної поліції є самостійними юридичними особами та не являються правонаступниками органів внутрішніх справ (міліції). Так, досудове розслідування у кримінальному провадженню №42012000000000019 від 21.11.2012, прояке позивач вказує у позовній заяві слідчими поліції не проводилося, і не могло проводитися, оскільки територіальні органи поліції були утворені тільки в листопаді 2015 року. Таким чином, ГУНП в Полтавській області не порушувало прав та інтересів позивача, спірні питання між позивачем і ГУНП в Полтавській області відсутні, а тому ГУНП в Полтавській області взагалі не повинно процесуально бути відповідачем по даній справі. З приводу заявлених позовних вимог стосовно відшкодування шкоди варто зазначити таке. Згідно з п. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, п. 6 статті 81 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Такої ж думки дотримується Верховний Суд України, який в абз. 2 п. 5 постанови Пленуму від 31.05.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначає, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, при розгляді вимоги позивача про відшкодування завданої йому моральної шкоди судом можуть братися до уваги лише ті негативні наслідки немайнового характеру, які доведені позивачем під час розгляду даної справи. Так, відповідно до вищевказаних норм права позивач при розгляді справи повинен довести: факт наявності моральної шкоди; факти протиправних діянь ГУНП в Полтавській області; наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діяннями ГУНП в Полтавській області та завданою шкодою. Але, вказані обставини не доведені позивачем, а доводи щодо завдання моральної шкоди, викладені у позовній заяві, є безпідставними і нічим не доведеними, як і визначений розмір шкоди, яка на думку позивача підлягає відшкодуванню. Крім того, звертають увагу на те, що відповідно до п. 9 Постанови №4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, вказана норма встановлює повноваження суду щодо визначення розміру моральної шкоди. Однак, слід враховувати те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення. (Аналогічний висновок містить рішення ВСУ від 18.11.2009 у справі №6-12041св09, рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.12.2014 у справі №6-32078св14). Так, відповідно до ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Вирок суду про визнання [PERSON] невинуватим набрав чинності 07.09.2021, але для розрахунку розміру моральної шкоди позивач чомусь бере розмір мінімальної зарплати за 2022 рік. На момент набрання законної сили вироку мінімальна заробітна плата в Україні становила 6000 грн. А тому, виходячи з положень ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди теоретично не може перевищувати 648 000 грн. (6000*108 місяців). Підстави для застосування в розрахунку моральної шкоди п`ятикратного розміру в даному випадку вважають необґрунтованими, адже позивач не був ув`язнений весь цей час, не був позбавлений можливості бачити родину тощо. Негативний вплив на репутацію не є обґрунтованою підставою для застосування п`ятикратного розміру, тим паче, що сам по собі факт наявності виправдувального вироку суду є так званим «реабілітаційним актом», що автоматично повертає людині повагу та репутацію. Тобто, ці немайнові втрати наразі є відновленими. Будь-яких доказів погіршення стану фізичного чи психічного здоров`я позивача до позову не долучено. Вирішуючи питання про відшкодування понесених позивачем витрат на правничу допомогу слід виходити з наступного. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно процесуальним законодавством. Так, судові витрати на правничу допомогу, які просить відшкодувати позивач, були понесені ним в якості оплати послуг на правову допомогу при розгляді кримінального провадження №42012000000000019. А тому питання про відшкодування судових витрат не може вирішуватись іншим судом або шляхом пред`явлення позову в іншій справі. Таким чином, розподіл судових витрат, які поніс [PERSON] у кримінальній справі, мав проводити суд, який ухвалював судове рішення у справі відповідно до норм КПК України. А тому, вимога про відшкодування витрат понесених на правничу допомогу понесених при розгляду кримінального провадження 442012000000000019 не підлягає задоволенню. Таким чином, обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, є недоведеними, а тому позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. У зв`язку з чим прохають у задоволенні позовної заяви [PERSON] - відмовити в повному обсязі (т.1 а.с.201-205). 05 квітня 2022 року ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави заяву позивача [PERSON] про виклик свідків - задоволено. Викликано при розгляді справи по суті в судове засідання свідків: [PERSON] ; [PERSON] . Закрито підготовче засідання у справі за позовом [PERSON] до Держава Україна в особі Державної Казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора, ГУНП в Полтавській області про стягнення недоотриманої суддівської винагороди, судових витрат, витрат за надання юридичної допомоги та моральної шкоди. Призначено розгляд справи по суті на 15.30 годин на 10 травня 2022 року (т.1 а.с.216, 217). 16 травня 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача Офісу Генерального прокурора. В якому зазначили, що позивач просить стягнути на його користь з Державного бюджету України: відшкодування моральної шкоди на загальну суму 3 510000 грн;витрати на правничу допомогу на загальну суму 317711,10 грн; судові витрати, понесені під час судового розгляду кримінального провадження, на загальну суму 9151,66 грн; недоотриману суддівську винагороду, яку позивач втратив внаслідок відсторонення його від посадина загальну суму 595516,98 грн. Позовні вимоги обґрунтовано незаконним притягненням позивача до кримінальної відповідальності та застосування відносно нього заходів забезпечення кримінального провадження, зокрема, [PERSON] був відсторонений від посади, обмежений у свободі пересування, можливості розпоряджатися своїм майном у зв`язку з його арештом, вільному місцю проживання та забороні виїзду за межі України. Позов є безпідставним, необґрунтованим та не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що 21.08.2012 заступником Генерального прокурора України стосовно позивача порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України за № 49-3571 та розпочато досудове розслідування.У рамках зазначеної кримінальної справи відносно [PERSON] 27.08.2012 обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд з місця проживання. Також 20.09.2012 постановою заступника Генерального прокурора України Ударцова Ю.В. відносно позивача застосовано запобіжне обмеження у вигляді заборони виїзду за межі України. На підставі постанови Генерального прокурора України від 24.09.2012 та рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 16.10.2012 № 25/вп-12 [PERSON] відсторонено від посади судді. У подальшому 21.11.2012 в ЄРДР зареєстровано кримінальне провадження за №420120000000000019 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину передбаченого за ч. 3 ст. 368 КК України (кримінальна справа № 49-3571). У даному кримінальному провадженні 27.12.2012 складено обвинувальний акт, який 11.01.2013 надійшов на розгляд Красноградського районного суду Харківської області.Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03.10.2017 матеріали кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] за ч. 3 ст. 368 КК України направлено для розгляду до Первомайського міськрайонного суду Харківської області. Ухвалою апеляційногосуду Харківської області від 27.06.2018 матеріали кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] за ч. 3 ст. 368 КК України направлено для розгляду до Лозівського міськрайонного суду Харківської області. Вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10.06.2021 [PERSON] (на момент скоєння кримінального правопорушення працював суддею Ленінського районного суду м. Полтави) визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду від 07.09.2021 апеляційну скаргу прокурора Харківської обласної прокуратури залишено без задоволення, а вирок Лозівського міськрайонного суду без змін. Відповідно до висновку щодо належного виконання процесуальних обов`язків прокурорами у кримінальному провадженні №4201200000000019, підстав для оскарження судових рішень у касаційному порядку не встановлено з огляду на таке. Судом першої інстанції встановлено, що органом досудового розслідування письмове повідомлення про підозру [PERSON] відповідними посадовими особами взагалі не складалось та не вручалось, внаслідок чого йому не повідомлялось про його права, передбаченіст. 42 КПК України та останній був позбавлений можливості надавати усні та письмові заперечення з приводу підозри, права збирати та подавати докази. Фактично з самого початку органами досудового розслідування порушено принцип змагальності сторін та порушено права обвинуваченого на захист внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності зокрема через неповідомлення його про права підозрюваного та їх роз`яснення уповноваженою особою. Крім того, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про недоведеність вини [PERSON] в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні з підстав визнання доказів сторони обвинувачення неналежними та недопустимими у зв`язкуз суттєвими порушеннями кримінального процесуального законодавства, а також не надання будь-яких доказів на спростування твердження [PERSON] про наявність ознак провокації. Нормативною основою для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, є ст. 1176 ЦК України, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також Положення про застосування цього Закону, затверджене наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 №6/5/3/41. Згідно ст. 38 Бюджетного кодексу України розмір мінімальної заробітної плати визначається в Законі про Державний бюджет на відповідний рік (2022) та становить 6 500 грн.Наведені обставини є підставою для проведення відповідних розрахунків з урахуванням тих негативних наслідків, які настали в результаті незаконних дій правоохоронних органів.Позивачем вірно розраховано строки його перебування під слідством і судом (108 місяців та 17 днів) та гарантований Законом мінімальний розмір моральної шкоди у цьому випадку має складати 705633 гривень. Таким чином, сума стягнення може дорівнювати 705633 грн. (за кожний місяць перебування під вартою - 6 500 грн. х 108 місяців + 17 днів х 216 грн, однак це не 3510 000 грн. Разом з тим, позивачем у позові не зазначено та суду не надано жодного доказу на підтвердження завдання йому діями (бездіяльністю) Офісу Генерального прокурора або його службовими особами душевних страждань, приниження честі і гідності, чи ділової репутації, або ж інших немайнових втрат, у яких може полягати моральна шкода,оцінена позивачем на загальну суму 3 млн 510 тис гривень. Зазначений розмір є необґрунтованим, неспівмірним та привиде до безпідставного збагачення позивача (висновок Великої палати ВС у постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц). Щодо стягнення з Державного бюджету України витрат, понесених [PERSON] у зв`язку із розглядом кримінальної справи на загальну суму 9151,66 грн, то в цій частині розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). [PERSON] відповідно до вимог Закону набув право на відшкодування заробітку за період часу упродовж якого він був відсторонений від посади та не отримував заробітну плату. Водночас, нарахування розміру грошового забезпечення закріплено п. 8 Положення, яким передбачено, що «згідно з ч. 1 ст. 4 Закону розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку(інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт». Так, середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється у порядку, передбаченому постановами КМУ від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та від 05.05.1995 №348 «Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100» (абз. 3 п. 2 із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 №1266) (підпункт 1 пункту 9 Положення).Відповідно до положень п. 2 ч. ІІ «Період, за яким обчислюється середня заробітна плата» Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.Згідно з п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Доцільно зауважити, що до таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29.05.2019 у справі №522/1021/16-ц, від 02.09.2020 у справі№ 556/896/18, від 29.19.2021 у справі № 522/1021/16-ц.За таких обставин, до спірних правовідносин при визначенні розміру недоотриманої суддівської винагороди, не одержаної позивачем за час відсторонення від посади, застосуванню підлягають положення п. 8 Порядку №100, пп. 1 п. 9 Положення про застосування ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» та врахувати позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 29.05.2019 у справі №522/1021/16-ц, від 02.09.2020 у справі №556/896/18, від 29.19.2021 у справі №522/1021/16-ц. Водночас, слід врахувати, що [PERSON] відсторонено від посади судді Ленінського районного суду м. Полтави у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності за рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 16.10.2012 №25/вп-12. Разом з тим, Вища кваліфікаційна комісії суддів України не є відповідачем за вказаним позовом. Щодо доводів позивача стосовно наявності підстав для стягнення на його користь витрат на правничу допомогу на загальну суму 317 711,10 грн слід зазначити наступне. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, для стягнення правничої допомоги у розмірі 317 711,10 грн позивачу необхідно надати акти виконаних робіт, якими детально описано та надано документи, які підтверджують виконання наданих робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках надання правничої допомог під час здійснення кримінального переслідування стосовно позивача (зокрема, які підтверджують кількість витрачених адвокатом годин, безпосередньої участі захисника в судових засіданнях, перелік підготовлених документів тощо). Водночас, позивачем не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат часу за кожним із видів робіт під час надання правничої допомоги у кримінальному провадженні, що спростовує понесення позивачем витрат на правничу допомогу саме у розмірі 317 711,10 грн. Таким чином, з наданих позивачем документів неможливо встановити скільки саме часу витрачено адвокатом на надання послуг, як і не можливо встановити які саме послуги були надані адвокатом, саме у кримінальній справі, а не в іншій справі. [PERSON] на підтвердження витрат на правову допомогу надано договори про надання правової допомоги від 02.12.2013 та від 01.11.2018, укладені з адвокатом Курило В.О. не визначено вартість послуг та порядок обчислення адвокатського гонорару. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 №922/1163/18 відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розмір) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Отже, в договорі про надання правничої допомоги необхідно вказувати хоча б мінімальні ціни конкретних послуг адвоката. Посилання [PERSON] на копії квитанцій, як на письмові докази сплати послуг за договором пpo надання правової допомоги, не можуть братися до уваги, оскільки зазначені документи не містять всіх обов`язкових реквізитів, передбачених положенням, зокрема, назва підприємства, податковий код підприємства, кореспондуючий рахунок бухгалтерського обліку, що використовується при проведенні даної операції. Позов до Офісу Генерального прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з такого. За змістом ч. 2 ст. 51 ЦПК України відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Будь-яких вимог до Офісу Генерального прокурора позов не містить, тому Офіс Генерального прокурора є неналежним відповідачем у цій справі. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 31.01.2022 про відкриття провадження у справі відкрито провадження у справі та Офісу Генерального прокурора надано п`ятнадцятиденний строк з дня її вручення для надання до суду відзив на позовну заяву та доказіву справі. Водночас копію позовної заяви Офісом Генерального прокурора отримано лише 18.02.2022. У той же час, відповідно до вимог Закону № 113-ІХ завершується реформа органів прокуратури, яка передбачає у тому числі проведення заходів, пов`язаних із кадровим перезавантаженням органів прокуратури шляхом атестації прокурорів, а також добором кандидатів на вакантні посади в будь-якому органі прокуратури на конкурсних засадах. У зв`язку із цим та з метою реалізації передбачених Законом № 113-ІХ заходів в органах прокуратури України відбуваються нормативно-правові, структурні, кадрові зміни. Процеси підготовки та проведення атестації, переведення осіб, які успішно пройшли всі її етапи, до Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур визначення та затвердження їх нової структури та штатної чисельності, унормування діяльності структурних підрозділів, у тому числі з урахуванням вказаних законодавчих актів, займає багато часу та передбачає необхідність залучення чисельної кількості працівників. При цьому до Генеральної прокуратури України, Офісу Генерального прокурора упродовж грудня 2019 року - березня 2022 року надійшло понад 2 560 позовів про скасування наказів про звільнення, поновлення на посаді та з інших питань, що потребує значного часу для їх опрацювання, формування позиції та оформлення позиції у справі. Наразі ця тенденція продовжується. До Офісу Генерального прокурора надходять позови працівників регіональних та місцевих прокуратур щодо оскарження рішень кадрових комісій, створених при Офісі Генерального прокурора, щодо неуспішного проходження атестації цими працівниками.На даний час надійшло понад 800 позовів працівників регіональних прокуратур та понад 900 позовів працівників місцевих прокуратур. У кожному позові значний обсяг доводів, які індивідуальні і потребують опрацювання спільно з різними структурними підрозділами у взаємодії (кадрові, фінансові, організаційні). Крім того за клопотаннями позивачів або за власною ініціативою, суд в ухвалах зобов`язує Офіс Генерального прокурора надати значну кількість документів, на виготовлення яких необхідна велика кількість часу, трудових і матеріальних ресурсів (пошук особових справ, матеріалів атестацій, виготовлення їх копій тощо). Зазначені обставини призвели до кратного збільшення навантаження на працівників Департаменту представництва інтересів держави в суді та інших, залучених до справи, структурних підрозділів Офісу Генерального прокурора, що мало наслідком збільшення часу підготовки процесуальних документів. Також суди здебільшого розглядають справи цієї категорії в судових засіданнях, в яких необхідно забезпечувати участь. Ураховуючи складну ситуацію, яка склалася у зв`язку вторгненням російської федерації на територію України та введенням воєнного стану на всій території України процесуальний строк, встановлений законом для подання даного відзиву на позовну заяву Офісом Генерального прокурора пропущено з поважних причин, а тому він підлягає поновленню (т.2 а.с.1-16). В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та прохав задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача, ДКСУ за довіреністю [PERSON] відносно позову заперечувала у повному обсязі та прохала відмовити у його задоволенні. В судовому засіданні представник відповідача, Офісу Генерального прокрора за довіреністю Цибульська М.Л. відносно позову заперечував частково. При винесенні рішення прохала врахувати пояснення зазначені у відзиві на позовну заяву. В судове засідання відповідач ГУНП в Полтавській свого представника не направили, будучи у встановлений ЦПК України спосіб повідомлені про судове засідання. Надіслали суду відзив на позовну заяву, в якому прохали у задоволенні позовної заяви [PERSON] - відмовити в повному обсязі (т.1 а.с.201-205, т.2 76). Суд, заслухавши учасників процесу, заслухавши пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку про задоволення позову частково. Судом встановлено, що 21.08.2012 постановою заступника Генерального прокурора України Пришко А.Г., відносно [PERSON] порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, за №49-3571 та розпочато досудове слідство (т.1 а.с.23, 24). 27.08.2012 на підставі постанов Печерського районного суду м. Києва від 21.08.2012, слідчим Генеральної прокуратури України Івановим А.В. були проведені обшуки за місцем проживання, в службовому кабінеті, особистий обшук, та обшук автомобіля [PERSON] (т.1 а.с.107-112). 27.08.2012 було винесено постанову про застосування відносно [PERSON] запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд з місця проживання. 29.08.2012 та 06.09.2012 було винесено постанови про накладення арешту на грошові кошти та майно [PERSON] . 20.09.2012 постановою заступника Генерального прокурора України Ударцова Ю.В. відносно [PERSON] було застосовано запобіжне обмеження у вигляді заборони виїзду за межі України. 16.10.2012 рішенням №25/вп-12 Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, на підставі постанови Генерального прокурора України від 24.09.2012 відсторонено [PERSON] від посади судді Ленінського районного суду м. Полтави у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності (т.1 а.с.104, 105). 19.04.2012 наказом №23-ОД голови Ленінського районного суду м. Полтави [PERSON] про відсторонення від посади [PERSON] , відсторонено [PERSON] від посади судді Ленінського районного суду м. Полтави. [PERSON] на час відсторонення від посади судді виконувати іншу роботу, не пов`язану із здійсненням правосуддя (т.1 а.с.95). 30.03.2012 наказои №10-ОС голови Ленінського районного суду м. Полтави [PERSON] про припинення виплати доплат до посадового окладу [PERSON] , припинено проведення виплат доплат до посадового окладу [PERSON] , судді Ленінського районного суду м. Полтави з 28.03.2015, як такому, що не здійснює правосуддя (а.с.96). 27.12.2012 в даному кримінальному провадженні було складено обвинувальний акт згідно з яким, позивачу, в порушення вимог ст. 49 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», ст. ст. 276 - 278, 480, 481 КПК України, без повідомлення про підозру було висунуто обвинувачення за ч. 3 ст. 368 КК України. 11.01.2013 даний обвинувальний акт надійшов на розгляд до Красноградського районного суду Харківської області. 03.10.2017 ухвалою апеляційного суду Харківської області, матеріали кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] , за ч. 3 ст. 368 КК України, було направлено для розгляду до Первомайського міськрайонного суду Харківської області. 27.06.2018 ухвалою апеляційного суду Харківської області, матеріали кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] , за ч. 3 ст. 368 КК України, направлено для розгляду до Лозівського міськрайонного суду Харківської області 10.06.2021 вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області у справі №626/37/13-к [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним даного кримінального правопорушення. Запобіжний захід щодо [PERSON] у виді підписки про невиїзд скасовано після набрання вироком законної сили.Захід забезпечення кримінального провадження про відсторонення [PERSON] від посади судді, застосований на підставі постанови Генерального прокурора України Пшонки В.П. від 24.09.2012 та рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України №25/вп-12 від 16.10.2012, скасовано після набрання вироком законної сили. Запобіжне обмеження щодо заборони виїзду за межі України відносно [PERSON] , застосоване на підставі постанови заступника Генерального прокурора України Ударцова Ю.В. від 20.09.2012, скасовано після набрання вироком законної сили. Витрати за проведення експертиз у кримінальному провадженні віднесено за рахунок держави. Скасовано арешт, накладений постановою слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Іванова А.В. від 29.08.2012 на особисті грошові кошти [PERSON] у сумі 1000 гривень та 100 доларів США, вилучені у останнього під час обшуку 27.08.2012. Повернуто [PERSON] грошові кошти у сумі 1000 гривень, вилучені під час його обшуку 27.08.2012 та які зберігаються на депозитному рахунку Генеральної прокуратури України згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №568 від 05.09.2012. Повернуто [PERSON] грошові кошти у сумі 100 доларів США, вилучені під час його обшуку 27.08.2012 та які зберігаються на депозитному рахунку Генеральної прокуратури України згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №35 від 07.09.2012.Скасовано арешт, накладений постановою слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Іванова А.В. від 06.09.2012 на легковий автомобіль «Мазда 323 Ф 1.5 І», державний номерний знак [NUMBER] , належний на права власності [PERSON] (т. 1 а.с.25-43). 07.09.2021 ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського виправдовувальний вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10.06.2021 у справі щодо обвинувачення [PERSON] залишено без змін (т. 1 а.с.44-56). Таким чином, [PERSON] перебував під слідством та судом з 21 серпня 2012 року з моменту порушення кримінальної справи до 07 вересня 2021 року, момент набрання вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області, тобто 9 років та 17 днів. Оскільки, мало місце незаконне обвинувачення позивача [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, а в подальшому вироком позивача виправдано у вчиненні кримінального правопорушення, а тому, позивач має право на відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди, передбаченої ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та ст.1176 ЦК України. Відповідно до Указу Президента України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» від 09.12.2010 №1085/2010 утворено Державну казначейську службу України, і покладено на цю Службу функції у сфері казначейського обслуговування державного бюджету. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1176 ЦКУ країни шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладання адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Згідно з п.1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Пунктом 1 ч.1 ст.2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду. Відповідно п.5 ст.3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» в наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) моральна шкода. Частинами 1, 5 та 6 статті 4ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, неодержаного громадянином за час відсторонення від роботи(посади), за час відбування кримінального покарання чи виправнихробіт як адміністративног остягнення. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно ч.3 ст.13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Таким чином, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.2005 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою маються на увазі втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках тощо. Зі змісту абз. 2 п. 5 зазначеної постанови Пленуму ВСУ №4 вбачається, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди,завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або судупідлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт завдання потерпілому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони завдані, яких моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює пов`язані з ними витрати та з чого при цьому виходить. Статтею 13 Закону визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. У постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі№6-2203цс15 вказано, що «відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.04.2019 у справі №236/893/17, Верховним Судом у постановах від 21.10.2020 у справі №754/8730/19, від 03.03.2021 у справі №638/509/19. Так, у п. 67 постанови Верховного Суду від 14.04.2021 у справі №520/144448/18 зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її незаконного збагачення. Відповідно дост.8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2022 рік», мінімальна заробітна плата з січня 2022 року становить 6 500 грн.. З огляду на період перебування [PERSON] під слідством і судом, з моменту повідомлення про підозру з 21.08.2012 з моменту порушення кримінальної справи до 07.09.2021, момент набрання вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області- 9 років та 17 днів, розмір відшкодування заподіяної йому моральної шкоди становить 705633 грн. (6 500 грн х 108 місяців + 17 днів х 216 грн.). Таким чином, суд вважає, що моральна шкода підлягає відшкодуванню з Держави Україна в розмірі 705633 грн. Такий розмір відшкодування суд вважає достатнім і справедливим. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані , на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому позивачем у позові не зазначено та суду не надано жодного доказу на підтвердження завдання йому душевних страждань, приниження честі і гідності, чи ділової репутації, або ж інших немайнових втрат, у яких може полягати моральна шкода,оцінена позивачем на загальну суму 3 510 000 гривень. Зазначений розмір є необґрунтованим, неспівмірним та привиде до безпідставного збагачення позивача (висновок Великої палати ВС у постанові від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц). Пленум Верховного Суду України в п.16 постанови від 01.11.1996 №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя роз`яснив, що суди мають суворо додержувати передбаченого ст.56 Конституції права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У рішенні від 03.10.2001 №12-рп/2001 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 32 Закону України "Про Державний бюджет України на 2000 рік" та статті 25 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" (справа про відшкодування шкоди державою) Конституційний Суд дійшов висновку, що Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів (статті 56, 62). У пункті 10-1 постанови від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави. Відповідно до ч. 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України, Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Аналогічні положення містяться також у п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845. Згідно до Положень про Державну казначейську службу України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215 та указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Таким чином, з викладеного вбачається, що шкода, заподіяна фізичним чи юридичним особам внаслідок незаконних дій органів державної влади, а також їх посадових та службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок Державного Бюджету України, шляхом списання коштів, на підставі рішення суду, з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову про стягнення моральної шкоди частково : стягнути з Держави Україна, за рахунок Державного бюджету України на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 705 633 гривні. Так, відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених п. п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення (ч. 1 ст. 4 Закону). За таких обставин, [PERSON] відповідно до вимог Закону набув право на відшкодування заробітку за період часу упродовж якого він був відсторонений від посади та не отримував заробітну плату. Водночас, нарахування розміру грошового забезпечення закріплено п. 8 Положення, яким передбачено, що «згідно з ч. 1 ст. 4 Закону розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку(інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт». Так, середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється у порядку, передбаченомупостановами Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та від 05.05.1995 №348 «Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100»(абз. 3 п. 2 із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 № 1266) (підпункт 1 пункту 9 Положення). Відповідно до положень п. 2 ч. ІІ «Період, за яким обчислюється середня заробітна плата» Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Доцільно зауважити, що до таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29.05.2019 у справі №522/1021/16-ц, від 02.09.2020 у справі№556/896/18, від 29.19.2021 у справі №522/1021/16-ц. За таких обставин, до спірних правовідносин при визначенні розміру недоотриманої суддівської винагороди, не одержаної позивачем за час відсторонення від посади, застосуванню підлягають положення п. 8 Порядку №100, пп. 1 п. 9 Положення про застосування ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» та врахувати позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 29.05.2019 у справі№522/1021/16-ц, від 02.09.2020 у справі №556/896/18, від 29.19.2021 у справі№522/1021/16-ц. Тким чином, [PERSON] відсторонено від посади судді Ленінського районного суду м. Полтави у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності за рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 16.10.2012 №25/вп-12. При цьому, Вища кваліфікаційна комісії суддів Українине є відповідачем у даній справі. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення недоотриманої суддівської винагороди, як грошові доходи, втрачені внаслідок відсторонення від посади у розмірі 595 516, 98 грн. Відповідно до ч.1ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч.3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи Як слідує з матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано: договір про надання послуг №02/12 від 02.12.2013 укладеного між [PERSON] та адвокатом Курило В.О. у кримінальному провадженні №42012000000000019 та кримінальній справі №626/37/13-к; акт приймання-передачі від 26.09.2021 до договору про надання юридичних послуг від 02.12.2013 №02/12; квитанцію №б/н від 26.09.2021; договір про надання послуг №б/н від 01.11.2018 укладеного між [PERSON] та адвокатом Курило В.О. у кримінальному провадженні №42012000000000019 та кримінальній справі №626/37/13-к; акт приймання-передачі від 07.12.2021 до договору про надання юридичних послуг від 01.11.2018; квитанцію №б/н від 07.12.2021; договір про надання правової допомоги від 05.03.2020 укладений між Жилкою та адвокатом Снісаренко Г.О. у кримінальній справі №626/37/13-к; акт прийому-передачі виконаних робіт від 21.12.2021 до договору про надання юридичних послуг від 05.03.2020; квитанцію №б/н від 10.01.2022 (т.1 а.с.132-155). Згідно ч.1 ст. 137 ЦПК України : витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Судові витрати не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки. У разі коли питання про судові витрати не було вирішено при ухваленні рішення, суд, що його ухвалив, вирішує питання відповідно до норм того законодавства, в порядку якого здійснювався розгляд справи. У зв`язку з цим питання про судові витрати не можуть вирішуватись іншим судом або шляхом пред`явлення позову в іншій справі. Таким чином, судові витрати на правничу допомогу, які просить відшкодувати позивач, були понесені ним в якості оплати послуг на правову допомогу при розгляді кримінального провадження №42012000000000019 та кримінальної справи №626/37/13-к. А тому питання про відшкодування судових витрат не може вирішуватись іншим судом або шляхом пред`явлення позову в іншій справі. Суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою (ч. 1 ст. 126 КПК України). Таким чином, розподіл судових витрат, які поніс [PERSON] у кримінальній справі, мав проводити суд, який ухвалював судове рішення у справі відповідно до норм КПК України. Аналогічний правовий висновок зроблено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 в справі №242/4741/16-ц. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу розмірі 317 711,10 грн. Оскільки, позивачем не надано доказів понесених витрат на правничу допомогу, з розгляду цивільної справи №553/32/2022. Також, відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення судових витрат у розмірі 9 151, 66 грн. понесених при судовому розгляді кримінального провадження. Оскільки, вказані витрати повинні відшкодовуватися при винесенні вироку чи ухали у кримінальній справі. Відповідно до статті 14 ЗУ № 266/94-ВР«Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органами досудового розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, якіїх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторонни звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст.4 ЗУ «Про судовий збір», позовна заява майнового характеру складає 1% ціни позову, але не менше 992,40 грн. та не більше 12 405 грн. Оскільки загальна сума задоволеної моральної шкоди складає 705 633 грн., то судовий збір становить 12 405 грн. На підставі викладеного, судові витрати у розмірі 12 405 гривень компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial