Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся у суд з позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою [PERSON] , що був зареєстрований 07 жовтня 2007 року Видертською сільською радою Камінь-Каширського району Волинської області, актовий запис №9, та визначити місце проживання дітей: сина [PERSON] , [INFO] , дочки [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] , разом з ним. В обґрунтування вимог зазначає, що з відповідачкою він перебуває у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу є троє неповнолітніх дітей. Вважає, що ознаки притаманні сім`ї між ним та відповідачкою відсутні. На протязі останніх років сімейне життя між ними поступово погіршилося, неодноразово виникали сварки, непорозуміння. Відповідачка не доглядає за дітьми і весь обов`язок по утриманню дітей лежить на ньому. Даний шлюб вони розривають вперше. Діти проживають разом з ним по [ADDRESS] . Його дружина не приймає участі у їх вихованні. Діти перебувають на повному його утриманні і догляд за ними здійснюють або він, або його батьки у період його відсутності. Ухвалою судді від 10 червня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 03 серпня 2022 року підготовче провадження у справі закрито і справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Мазурик П.А. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з викладених у позовній заяві підстав і просили їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечила проти розірвання шлюбу та визначення місця проживання трьох неповнолітніх дітей з відповідачем. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору,- органу опіки та піклування Камінь-Каширської міської ради Решетовська Н.О. у судовому засіданні не заперечила проти задоволення позовних вимог щодо визначення місця проживання дітей з батьком, підтримала відповідний висновок органу опіки та піклування про доцільність такого визначення місця проживання та пояснила, що на теперішній час діти проживають усі разом у будинку в [ADDRESS] . Заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково, зважаючи на таке. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Статтею 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд встановив, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] з 07 жовтня 2007 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 07 жовтня 2007 року Видертською сільською радою Камінь-Каширського району Волинської області, актовий запис № 9 (а.с. 8). Від шлюбу у сторін є неповнолітні діти: син [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 9 - 11). Сторони зберегти сім`ю не бажають, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідачка позов в цій частині вимог визнала, і таке визнання нею позову не суперечить закону, не порушує права та інтереси інших осіб, а тому суд дійшов висновку, що збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, у зв`язку з чим шлюб необхідно розірвати. Діти сторін [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживають з батьком за адресою: [ADDRESS] , про що відповідачка у судовому засіданні не заперечила. З витягу з реєстру територіальної громади від 30 серпня 2022 року вбачається, що позивачка проживає за адресою: [ADDRESS] , тобто окремо від своїх дітей. Позивач [PERSON] працює у ДП «Камінь-Каширський лісгосп» на посаді майстра лісу, отримує заробітну плату. З пояснень у судовому засіданні малолітньої дитини [PERSON] вбачається, що вона проживає з батьком та бажає з ним проживати і надалі, однак любить обох батьків, її мати живе у її бабусі і з матір`ю вона часто бачиться та зустрічається. Частиною 3 ст. 51 Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 6 ст. 7 СК України рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги. Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 141 СК України батько і мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частини 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). За змістом частин 1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно зі ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При цьому під забороною розлучення дитини з своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини належить розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією. Згідно з ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Працівниками служби у справах дітей було здійснено вихід за місцем проживання позивача та його дітей, і встановлено, що житлово-побутові умови проживання дітей задовільні, діти забезпечені продуктами харчування, одягом, взуттям, шкільним приладдям; під час бесіди було з`ясовано, що мама дітей планує їхати на сезонні роботи за кордон та не проти проживання дітей з батьком, однак при цьому остання вважає, що необхідно врахувати думку самих дітей. Питання щодо доцільності визначення проживання трьох неповнолітніх дітей з батьком було розглянуто на комісії з питань захисту прав дитини 29 липня 2022 року, та за наслідками його розгляду орган опіки та піклування прийшов до висновку, що доцільним є визначити місце проживання усіх трьох дітей з батьком [PERSON] . В судовому засіданні відповідачка [PERSON] визнала позовні вимоги в частині визначення місця проживання її трьох дітей з позивачем [PERSON] . Згідно зі ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За змістом ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо ж визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову. Відповідно до ч. 3 ст. 160 ЦПК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. Отже, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, належить керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями ст. 29 ЦК України. Зазначений правовий висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц. З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] з батьком належить задовольнити, що відповідатиме інтересам цих дітей, а у частині вимоги щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , якому на момент розгляду справи виповнилося 14 років, з батьком, - відмовити, а також необхідно відмовити у прийнятті визнання в цій частині позову відповідачкою, оскільки таке визнання останньою позову суперечить закону. За згодою позивача суд не стягує з відповідачки судові витрати.

Outcome: partial