Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

у грудні 2020 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, після уточнення позовних вимог, просить суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача частину боргу за договором позики у розмірі 100000 грн 00 коп. за договором позики доларів США та 100000 грн 00 коп., стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача частину боргу за договором позики у розмірі 100000 грн 00 коп. за договором позики Євро та судові витрати у розмірі 2000 грн 00 коп. сплату судового збору та 10000 грн 00 коп. витрати на професійну правничу допомогу. Позовні вимоги обґрунтовує тим що, 09.06.2016 батько позивача надав у борг відповідачу [PERSON] 1306753 доларів США 00 центів, про що було написано розписку, а також 09.06.2016 батько позивача надав у борг відповідачу [PERSON] 96250 Євро, про що було написано окрему розписку, які останній відповідно до окремого договору позики зобов`язався повернути до 09.07.2017, повернення боргу має здійснюватися у м. Києві. [INFO] позикодавець [PERSON] помер. 07.12.2017 позивач [PERSON] , який є позивачем по справі набув права вимоги боргів на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Після спливу обумовленого строку, відповідач кошти не повернув. Відповідач брав кошти для сімейних потреб із дружиною [PERSON] . 08.11.2021 адвокатом Мотрук М.В., який є представником відповідача [PERSON] через загальну канцелярію суду подано відзив на уточнену позовну заяву, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що на дату укладення [PERSON] та [PERSON] зазначених договорів позики та отримання коштів співвідповідачі не були подружжям та кошти, отримані [PERSON] не належали до об`єкта права спільної сумісної власності та не були використані в інтересах сім`ї, оскільки рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.07.2013 шлюб між подружжям розірвано (а.с. 177-184). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.12.2020 відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду на 05.02.2021 (а.с. 35, т. 1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.09.2021 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 122, т. 1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.09.2021 виправлено описку у мотивувальній та резолютивній частині ухвали суду від 17.12.2020 відносно зазначення другого відповідача [PERSON] (а.с. 128, т. 1). 30.05.2022 протокольною ухвалою під час проведення судового засідання за клопотання представника позивача на підставі ч. 4 ст. 51 розгляд справи розпочато спочатку для забезпечення реалізації процесуальних прав залученого співвідповідача (а.с. 49, т. 2). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.06.2022 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 63, т. 2). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі, повідомивши, що документи, щодо розрахунку про надання правової допомоги будуть надані у строки передбачені ЦПК України. При дослідженні доказів просив врахувати судові рішення, які спростовують фактичне розлучення співвідповідачів як подружжя, оскільки відповідно до інших судових рішень та позовних заяв, поданими із клопотанням від 29.08.2022 за №33899 мають ознаки фіктивності, але оскаржити зазначене рішення про розлучення позивач по справі обмежений процесуально. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі (а.с. 72, 75, т. 2). Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, підтримав позицію викладену у відзиві. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до розписки 09.06.2016 [PERSON] надав у борг відповідачу [PERSON] 1306753 доларів США 00 центів (а.с. 5, т. 1). Відповідно до розписки 09.06.2016 [PERSON] надав у борг відповідачу [PERSON] 96250 Євро (а.с. 10, т. 1). Відповідно до окремих договорів позики до зазначених розписок відповідач п. 2 зобов`язався повернути до 09.07.2017, п. 3 передбачено, що повернення боргу має здійснюватися у м. Києві (а.с. 23, 28, т. 1). [INFO] позикодавець [PERSON] помер. 07.12.2017 позивач [PERSON] , який є позивачем по справі набув права вимоги боргів на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом у спадковій справі №25/2016, реєстраційні номера: 1330 та 1331 (а.с. 25, 30, т. 1). Після спливу обумовленого строку, відповідач кошти не повернув. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України вказує на те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, положення ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно із ч. 3 якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. 3 ст. 65 СК України). Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї з набуттям майна у спільну сумісну власність, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61). Велика Палата Верховного Суду погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27.04.2016 у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14.09.2016 у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами. Суд критично ставиться до рішення Святошинського районного суду м. Києва про розлучення від 18.07.2013 між співвідповідачами приєднаного до відзиву (а.с. 185, т. 1), оскільки при огляді та дослідженні матеріалів цивільної справи за № 759/8232/13-ц про розлучення судом встановлено, що відповідно до журналу судового засідання по справі ухвалено заочне рішення з підстав відсутності відповідача по справі (а.с. 11 справи № 759/8232/13-ц), натомість у судовому рішенні зазначено, що відповідач у судовому засіданні проти позовних вимог не заперечував (а.с. 14 справи № 759/8232/13-ц). Відповідно до Розділу 8 ЦПК України станом на 2013 р. у разі повторної неявки відповідача належним чином повідомлений, зі згоди позивача суд може ухвалити заочне рішення, але матеріали цивільної справи не містять вищезазначених підстав, зокрема: немає згоди позивача по справі на проведення заочного розгляду справи; немає жодного повідомлення про час та розгляд справи для відповідача; справа розглядалась за одне судове засідання, а не декілька, що є умовою для проведення заочного розгляду справи; відповідно до журналу судового засідання сторін не було у судовому засіданні, а у рішенні суду зазначено, що сторони у судовому засіданні підтримали позовні вимоги. Також, при дослідженні матеріалів цивільної справи № 759/3743/13-ц про поділ майна подружжя, відповідно до ухвали Печерського районного суду м. Києва від 10.03.2021 у справі № 757/54795/20-к про тимчасовий доступ речей та документів, за змістом якої вказується, що ГСУ НП України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12019000000000746 за ознаками вчинення [PERSON] дій, що мають ознаки вчинення криміналього правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а саме, у період 2012-2014 р.р. [PERSON] страждав на психічний розлад, перебував на стаціонарному лікуванні, а психічний розлад істотно впливав на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки [PERSON] без його волі купляла та спонукала для вживання [PERSON] ліків, які приводили до такого стану, а тим часом за підробленими документами через численні судові рішення заволоділа усім майном, що належало [PERSON] . Відповідно до ст. 352 ЦПК України (ст. 292 ЦПК України, який діяв під час зазначених правовідносин) [PERSON] процесуально обмежений щодо оскарження судового рішення про розлучення між співвідповідачами, незважаючи на те, що були порушенні його права та інтереси. Проаналізувавши ст. 2 ЦПК України, ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Грошові кошти, з урахуванням часткового погашення боргового зобов`язання, позивачу не повернуті, а тому його порушене право підлягає захисту в судовому порядкую. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 192 ЦК України). За умовами ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Враховуючи наведене, а також наявність у позивача оригіналу розписок про отримання коштів, суд вважає, що з відповідачів як солідарних боржників на користь позивача належить стягнути несплачений борг за договорами позики. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. Згідно норм ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також постанови Пленум ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10, при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. При цьому, солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Аналізуючи зазначені норми права, суд звертає увагу, що навіть у випадку солідарного стягнення заборгованості з декількох відповідачів судові витрати підлягає пропорційному стягненню з усіх відповідачів в рівних частках. З урахуванням наведених норм з відповідачів на користь позивача належить стягнути 2000 грн 00 коп. судового збору, які розраховано пропорційно до задоволеної частини вимог, в рівних частках. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved