Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~ До суду звернулась позивач [PERSON] до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди, в якій просить стягнути на її користь моральну шкоду у розмірі 50\~000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що у провадженні Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області перебуває кримінальне провадження № 52019000000000083 від 28.01.2019 року за ч. 1 ст. 175, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 210 КК України, відомості у якому до ЄРДР було внесено із порушенням п. 4, ч. 5 ст. 214 КПК України, а саме 28.05.2021 року. Крім того, внесені відомості до ЄРДР було внесено не за заявою позивача від 07.11.2018 року, а на виконання ухвали Солом`янського районного суду м. Києва по справі №760/30705/18 на підставі невідомої їй заяви від 28.01.2019 року, яку, як стверджує позивач, вона не надавала. Також, позивач вказує на те, що при внесенні відомостей до ЄРДР не було зазначено її прізвища, як заявника, що також стосується і суб`єктів злочину, які вчинили кримінальне правопорушення за ознаками вимог ст.ст. 175, 209, 210 КК України, а саме замість службових осіб Пенсійного фонду головного управління та м. Вінниці, якими недорахована пенсія позивачу за період з 25.02.1992 року та по сьогодення в сумі 1 800\~000,00 грн., зазначено абстрактні відомості. Відповідно до КПК в даному кримінальному провадженні не визначено керівника слідства групи слідчих, не визначено керівника окружної прокуратури та групи прокурорів, які будуть здійснювати розслідування злочину, неправомірно виключено із числа статей за якими вчинено злочин, ст. 175 КК України, з приводу того, що вона не має ніякого відношення до даного кримінального провадження, а також відсутні відповідні постанови з приводу вказаного. Отже, позивач вважає, що ще на стадії внесення відомостей до ЄРДР у даному кримінальному провадженні, слідчим ВРУП ГУНП у Вінницькій області, як реєстратора Шевчиком В.В, було вчинено дії щодо приховування злочину вчиненого Пенсійним фондом Головного управління та м. Вінниці, що в подальшому призвело до неодноразового закриття кримінального провадження № 52019000000000083 від 28.01.2019 року, у зв`язку із тим, що у діях Пенсійного фонду України відсутні ознаки кримінального провадження, передбаченого ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 210 КК України, а саме на підставі постанов слідчих ВРУП ГУНП у Вінницькій області. Тому, позивач була змушена звертатися до суду із скаргами на постанови слідчих Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції Козловської В.В. та Шевчика В.В. про закриття кримінального проваджень, які на підставі ухвал слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області \~скасовано, та матеріали кримінального провадження №52019000000000083 від 28.01.2019 направлено до Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області для проведення додаткової перевірки. [PERSON] вважає, що протиправною бездіяльністю посадових осіб органу досудового розслідування щодо проведення необхідної перевірки та розгляду її клопотань як потерпілого у кримінальному провадженні, надмірною тривалістю досудового розслідування, неодноразовим закриттям кримінального провадження та скасування постанов слідчих, їй завдано моральних страждань, оскільки вона постійно перебуває в напруженому психологічному стані, у неї з`являлося відчуття постійної тривоги, хвилювання, нервові розлади, безсоння, викликало у неї дискомфорт та почуття несправедливості. Ухвалою суду від 14.12.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та у справі призначене підготовче судове засідання. Згодом, ухвалою суду від 14.01.2022 року залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Державну казначейську службу України. Ухвалою суду від 05.07.2022 року, у зв`язку із неодноразовою неявкою позивача в судове засідання, її явку визнано обов`язковою для надання особистих пояснень. В судове засідання призначене на 28.07.2022 року позивач не з`явилася, але подала заяву про відкладення розгляду справи по суті у зв`язку з її перебуванням за кордоном. У судове засідання призначене на 20.09.2022 року позивач не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, будь-яких заяв та клопотань до суду не подавала. Зважаючи на неодноразову неявку позивача в судові засідання, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність позивача за наявними матеріалами у справі. В судовому засідання представник відповідача [PERSON] не заперечила проти розгляду справи у відсутність позивача за наявними матеріалами у справі, просила суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог посилаючись на обґрунтування, які викладенні у відзиві на позовну заяву. Так, зі змісту відзиву на позовну заяву, поданого відповідачем вбачається, що ГУ НП у Вінницькій області позовні вимоги [PERSON] не визнає та просить відмовити в їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, оскільки позивачем у позовній заяві не надано доказів, якими доводяться ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не доведено факт заподіяння моральної шкоди, факт протиправних діянь відповідача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відділу поліції та завданою шкодою; вина заподіювача. Також позивачем нічим не доведено розмір шкоди. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більше, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення. [PERSON] обґрунтувала свої вимоги щодо відшкодування моральної шкоди бездіяльністю органу досудового розслідування в кримінальному провадженні № 52019000000000083 від 28.01.2019 року. Відповідач вважає, що оскарження [PERSON] дій та постанов слідчого в порядку КПК є механізмом реалізації її права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства. Реалізація такого механізму, як оскарження постанов слідчого у розумінні ст. 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. Крім того, факт скасування судом постанови про закриття кримінального провадження з процесуальних питань не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 29.11.2019 року у справі №462/6400/18, від 14.02.2020 року у справі № 757/20989/18 та в ухвалах ВС від 19.03.2020 року у справі № 336/5582/18, від 17.04.2020 року у справі № 227/4408/19, від 29.04.2020 року у справі № 227/5242/19. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення представника відповідача ГУ НПУ у Вінницькій області, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що на вимогу ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 06.12.2018 року було внесено до ЄРДР відомості за заявою [PERSON] від 07.11.2018 року про кримінальне правопорушення за № 52019000000000083 від 29.01.2019 року за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 175, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 210 КК України. Обставини, які передували зверненню [PERSON] із заявою про вчинення кримінального правопорушення, є те, що у позивача після виходу на пенсію за віком виникли спірні питання із посадовими особами Головного управління Пенсійного фонду України, щодо невиплат пенсійних нарахувань в належному обсязі, у зв`язку із чим остання звернулася із заявою до правоохоронних органів про вчинення відносно неї кримінального правопорушення. З матеріалів справи вбачається, що під час досудового розслідування [PERSON] неодноразово зверталась до слідчих, які проводили досудове розслідування із клопотаннями, де просила провести слідчі дії, однак деякі клопотання залишались поза увагою слідчого та не були розглянуті у визначений КПК України строк, а в задоволенні інших клопотань було відмовлено або задоволено частково, а також неодноразово винесено слідчими постанови про закриття провадження в кримінальному провадженні. Вказані обставини стали підставою звернення [PERSON] до суду із скаргами в порядку\~ст. 303 КПК України, які за результатом розгляду були задоволенні. На підтвердження вказаних обставин позивачкою долучено до матеріалів позовної заяви поданні до органу досудового розслідування клопотання про проведення слідчих дій, постанови про закриття кримінального провадження та ухвали суду за результатом розгляду поданих нею скарг. Так, постановою слідчого Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції Козловської В.В. від 25.12.2019 р. кримінальне провадження № 52019000000000083 від 28.01.2019 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 175, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 210 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 32), яку, ухвалою слідчого судді від 20.03.2020 року за скаргою [PERSON] , в порядку ст. 303 КПК України, було скасовано (а.с. 96-99а). Постановою слідчого Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції Козловської В.В. від 29.06.2020 року кримінальне провадження № 52019000000000083 від 28.01.2019 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 175, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 210 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 35-36). Ухвалою слідчого судді від 12.10.2020 року скаргу [PERSON] , в порядку ст. 303 КПК України, задоволено та вказану постанову скасовано (а.с. 102). Постановою слідчого Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції Шевчика В.В. від 30.04.2021 року кримінальне провадження №\~52019000000000083 від 28.01.2019 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 175, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 210 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 37-38). Постановою слідчого Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції Шевчика В.В. від 07.05.2021 року кримінальне провадження № 52019000000000083 від 28.01.2019 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 175, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 210 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 39-40). Ухвалою слідчого судді від 14.07.2021 року скаргу [PERSON] , в порядку ст. 303 КПК України, задоволено та вказані постанови\~скасовано, та матеріали кримінального провадження №52019000000000083 від 28.01.2019 року направлено до Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області для проведення додаткової перевірки (а.с. 107-109). Судом встановлено,\~що вищезазначені\~постанови слідчихВінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області про закриття кримінального провадження №52019000000000083 від 28.01.2019, слідчими суддями Вінницького міського суду Вінницької області скасовувалися з підстав того, що розслідування проведено однобічно та поверхово, зокрема слідчим не вжито всіх заходів для встановлення істини поданому кримінальному провадженні, а саме: не витребувано розрахунок перерахунку пенсії з Пенсійного фонду у м. Вінниці за кожен місяць окремо, у період з 25.02.1992 року станом на 01.01.2019 року; не порівняно розрахунки перерахунку пенсії у період з 25.02.1992 року по 01.01.2019 року наданих потерпілою та Пенсійного фонду у м. Вінниці; не витребувано заперечень Пенсійного фонду у м. Вінниці на перерахунок пенсії у період з 25.02.1992 року по 01.01.2019 року наданий потерпілою; не вручена підозра службовим особам ГУ Пенсійного фонду України у Вінницькій області та Пенсійного фонду у м. Вінниці; не відкрито кримінального провадження щодо службових осіб Пенсійного фонду у м. Вінниці. Тому, позивач у своїй позовні заяві із врахуванням зазначеного вище та посилаючись на протиправну бездіяльність посадових осіб органу досудового розслідування щодо проведення необхідних перевірок та розгляду її клопотань, як потерпілої у кримінальному провадженні, надмірною тривалістю досудового розслідування, неодноразовим закриттям кримінального провадження та скасування постанов слідчих, вважає, що їй завдано моральних страждань, оскільки вона постійно перебуває в напруженому психологічному стані, у неї з`являлося відчуття постійної тривоги, хвилювання, нервові розлади, безсоння, викликало у неї дискомфорт та почуття несправедливості. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). Як слідує з матеріалів справи жодного з вказаних вище рішень відносно позивачки не приймалось, на даний час лише проводиться досудове розслідування в якому [PERSON] перебуває в статусі потерпілої особи, а тому відсутні підстави для застосування частини першої статті 1176 ЦК України. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. В пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» зазначено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок про те, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Водночас, згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року у справі № 638/3758/20. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] посилається на те, що досудове розслідування кримінального провадження №52019000000000083 від 28.01.2019 року, в якому вона вважає себе потерпілою особою, проводилося з 2019 року та тривала бездіяльність слідчих, прокурорів та вчинення ними неправомірних дій, яка виражається у не притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності призвела до порушення її прав, як пенсіонера. Сам факт неправомірних дій та бездіяльності органу досудового розслідування, за твердженням позивачки, підтверджується ухвалами слідчих суддів за результатом розгляду поданих позивачем скарг в порядку ст. 303 КПК України, що відповідно свідчить про неефективність проведення досудового розслідування кримінального провадження №52019000000000083 від 28.01.2019 року та надмірне затягування строку його проведення. На думку позивачки наведені обставини спричинили її моральні страждання, які полягали у зміні нормального життєвого ритму у зв`язку з необхідністю неодноразово звертатись до правоохоронних та судових органів за захистом своїх прав, гарантованих законом, що підтверджується встановленим ухвалами суду фактом незаконної бездіяльності. Наведені вище твердження позивача, суд оцінює критично з огляду на наступне. Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК України). Згідно з частиною першою статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Відповідно до норм діючого кримінально-процесуального законодавства, процесуальний керівник і слідчий під час досудового слідства здійснюють свої процесуальні права і виконують покладені на них обов`язки у відповідності до вимог закону. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Положеннями Глави 26, зокрема статтею 303 КПК України визначено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування. За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому, не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року у справі №638/3758/20. Прийняття процесуальних рішень органом досудового розслідування у кримінальних провадженнях та оскарження їх позивачкою до суду у порядку статей 303-307 КПК України не може свідчити про спричинення позивачу моральної шкоди, як це передбачено Законом, відтак, реалізація свого права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування у кримінальному провадженні не є однозначною підставою для відшкодування моральної шкоди. Водночас, суд зауважує, що проведення слідчих процесуальних дій в рамках кримінального провадження, реалізація дій заявника на оскарження процесуальних дій слідчого, не свідчить про незаконність дій слідчого та прокуратури відносно нього. Слід звернути увагу, що [PERSON] неодноразово під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №52019000000000083 від 28.01.2019 року зверталася з певними заявами та клопотання та оскаржувала дії органу досудового розслідування, про що постановлені відповідні рішення. Однак, сам факт постановлення ухвал слідчим суддею за результатами розгляду скарг позивача не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що діями чи бездіяльністю посадових осіб правоохоронних органів позивачу заподіяно моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені вказані ухвали слідчим суддею, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності, як і скасування судом процесуальних рішень слідчого (прокурора), зокрема про закриття кримінального провадження, не є безумовною підставою для висновку про порушенням прав позивача, та не свідчить про протиправність дій або бездіяльність органу досудового розслідування. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 10 червня 2021 року у справі № 201/3997/18, постанові від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19. Як уже зазначалося, оскарження особою до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування (прокурором) під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації її права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства. Реалізація такого механізму оскарження постанов слідчого у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом, зокрема, в постановах від 26 травня 2021 року у справ № 161/3922/20, від 19 травня 2021 року у справі № 686/27967/19. Отже, [PERSON] , звертаючись до слідчих суддів зі скаргам в межах вказаного кримінального провадження, реалізовувала свої права прямо передбачені нормами КПК України, а тому скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження, зобов`язання слідчого вчинити певні дії, не свідчить про наявність вини та завдання моральної шкоди позивачу й не має наслідків цивільно-правового характеру. Що стосується тривалості та неефективності досудового розслідування, як підставу заподіяння позивачці моральної шкоди, то суд зазначає, що до завершення досудового розслідування передчасним є твердження про його неефективність. Його ефективність полягає у виконанні завдань кримінального провадження, якими є не тільки притягнення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, до відповідальності, а й забезпечення, щоб жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу. Орган досудового розслідування послідовно висловлює свою позицію щодо наявності або відсутності подій та складу кримінального правопорушення, приймаючи рішення відповідно до ст. 284 КПК України, тобто діє в передбачений спосіб, реалізуючи свої повноваження. Незгода особи чи судової інстанції з прийнятими рішеннями не утворює в діях органу досудового розслідування бездіяльності, зважаючи на прийняття ним рішень. З огляду на вказане, враховуючи характер спору та обставини його виникнення, суд не знаходить підстав вважати обставини тривалості досудового розслідування наслідком бездіяльності і як наслідок підставою для відшкодування моральної шкоди. При цьому, слід зважати на проведення протягом усього часу досудового розслідування слідчих дій та прийняття відповідних рішень. Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, насамперед спричинення позивачеві моральної шкоди. При цьому слід ураховувати, що причинний зв`язок між шкодою, завданою потерпілому, та протиправним діянням заподіювача шкоди є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Посилання позивачки на те, що неодноразові звернення зі скаргами та тривалість досудового розслідування призвели до завдання їй моральної шкоди, ґрунтуються на припущеннях, зважаючи на недоведеність у ході розгляду справи усіх складових елементів цивільного правопорушення, що відповідно до статей 12, 80 ЦПК України є процесуальним обов`язком. Позивачем не доведено як протиправності дій під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, тривалої протиправної бездіяльності органу досудового розслідування, прийняття незаконних рішень чи вчинення посадовими особами процесуальних дій, які б обмежували права [PERSON] , так і наявності шкоди та причинного зв`язку між ними. Суд не виключає обставини переживання позивача з приводу наявності спорів із Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області, однак її посилання на погіршення загального стану здоров`я самопочуття, постійне хвилювання, напруження відносин з близькими та оточуючими, зміна укладеного способу життя, неможливість здійснювати щоденну діяльність, підрив репутації, що завдає сильні, тривалі душевні страждання позивачці через бездіяльність органів дізнання, досудового слідства та прокуратури щодо ефективного розслідування кримінального провадження, тривалість розгляду її скарг у суді, проте гнаведені обставини не підтвердженні жодними належними та допустимими доказами, тобто відсутні докази як наведених погіршень, змін та страждань, так і причинного зв`язку. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження складу цивільного правопорушення. На підставі викладеного вище, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та стягнення на користь [PERSON] моральної шкоди. Оскільки позивач звільнена від сплати судових витрат, то згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed