Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-08 00:00:00

Позивач [PERSON] 01.02.2022 р. звернувся до суду із вищезазначеним позовом до відповідача, в якому просить: визнати незаконним та скасувати наказ Фермерського господарства «Вільний селянин» від 29.12.2021 №59 про звільнення [PERSON] з посади радника з юридичних питань; поновити [PERSON] на посаді радника з юридичних питань Фермерського господарства «Вільний селянин» з 30.12.2021 р.; стягнути з Фермерського господарства «Вільний селянин» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.12.2021 р. по дату винесення рішення; допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді радника з юридичних питань голови ФГ «Вільний селянин»; стягнути з Фермерського господарства «Вільний селянин» на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 992,00 грн. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом посилається на наступне. Так, позивач працював у Фермерського господарства «Вільний селянин» на посаді радника з юридичних питань, з лютого 2019 року. 13.01.2022 р. позивач отримав лист, в якому знаходилась трудова книжка із записом від 29.12.2021 про звільнення з займаної посади на підставі пункту 1 ст.36 КЗпП України. Позивач вказує на те, що службовими особами відповідача, всупереч законодавству України, наказ про звільнення йому не надіслано. В зв`язку з чим, позивачем 20.01.2022 надіслано на адресу відповідача цінний лист із проханням терміново надіслати довідку про заробітну плату за період з січня 2021 по день звільнення 29.12.2021 із зазначенням відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, кількості робочих днів згідно графіку роботи, кількості фактично відпрацьованих в кожному місяці днів та розрахунок середньої заробітної плати, та належним чином завірений оскаржуваний наказ. Вказаний лист отримано відповідачем 25.01.2022 р., однак на день подачі позову до суду відповідь відповідачем не надано. Позивач вважає, що оскільки він згоди на звільнення не надавав, жодних письмових та усних заяв не здійснював, тому відповідачем прийнято незаконний наказ про звільнення позивача за угодою сторін. На підставі викладеного, позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ №59 від 29.12.2021 про звільнення, поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Ухвалою суду від 15.02.2022 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Фермерського господарства «Вільний селянин» про визнання незаконним та скасування наказу про звільненні та поновлення на роботі, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 05.08.2022 р. від представника відповідача Фермерського господарства «Вільний селянин» надійшли письмові пояснення, відповідно яких представник вказує на наступне. Так, від позивача [PERSON] доФермерського господарства «Вільний селянин» надійшло звернення №1 від 20.01.2022 р. про надання інформації стосовно звільнення з посади радника з юридичних питань, на що відповідачем була надана відповідь від 14.02.2022 №26. Дана відповідь направлена на адресу позивача, яка була зазначена у зверненні, 15.02.2022 р. Проте, 04.04.2022 р. лист повернувся на адресу відповідача, у зв`язку із закінченням терміну зберігання. У не отриманому позивачем листі було надано вичерпну інформацію з усіма копіями усіх необхідних документів. Представник також зазначає, що звернення від [PERSON] про поновлення на посаду радника з юридичних питань не надходило та особисто позивач не звертався, а 11.03.2022 р. позивач звернувся із заявою про прийняття його на роботу трактористом-машиністом сільськогосподарського виробництва, на підставі чого виданий наказ №17 від 11.03.2022 р. про прийняття на роботу [PERSON] . Під час написання заяви 11.03.2022 р. про прийняття на роботу трактористом-машиністом сільськогосподарського виробництва, позивач не повідомив відповідача про те, що ним подано позов до суду та наявні претензії, адже господарство зацікавлене в мирному врегулюванні трудових спорів, та з рештою позивача прийнято на роботу на іншу посаду. Таким чином, виникає сумнів у зацікавленості [PERSON] у врегулюванні даної конфліктної ситуації, тим більше, що позивачем написано заяву про прийняття на роботу на іншу посаду вже під час розгляду вищезазначеної справи в суді. Також представник зазначає, що при звільненні з роботи згідно наказу №59 від 29.12.2021 р. позивачу були нараховані всі виплати та розрахункові. Оскільки [PERSON] не зв`являвся в бухгалтерію для одержання заробітної плати, за господарством виникла заборгованість - дана заробітна плати задепована, після прийняття позивача на роботу заборгованість та розрахункові в сумі 134048,27 грн. по зарплатному проекту АТ КБ «ПриватБанк» перераховано на банківську картку позивача. 18.08.2022, через канцелярію суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких зазначено, що при прийнятті на посаду радника з юридичних питань з працівником була укладено усна угода та працівника фактично було допущено до роботи. Працівника допущено до роботи за усним трудовим договором, тому при звільненні з даної посади згідно ст.36 пункту 1 КЗпП угода також була розірвана в усній формі, що передбачено трудовим законодавством, а саме відсутня вимога про письмову форму угоди сторін, що є універсальною підставою припинення трудового договору, що не потребує будь-яких додаткових пояснень та написання заяви про звільнення. При звільненні [PERSON] з посади радника з юридичних питань проведено повністю розрахунок по заробітній платі та нараховані розрахункові кошти за невикористану відпустку. На даний час заборгованість по заробітній платі відсутня. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав клопотання про розгляд справи у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до трудової книжки [NUMBER] [PERSON] прийнятий на роботу 14.02.2019 р. на посаду радника з юридичних питань Фермерського господарства «Вільний селянин» на підставі наказу №10 . Наказом №59 від 29.12.2021 року [PERSON] звільнено з займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП. Згідно із ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу статтями 40, 41, 43, 43-1 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) статтею 45 цього Кодексу. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише у випадку, якщо власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше узгоджена дата звільнення. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати, чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 733/498/17 (провадження № 61-7851св18). Отже, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), необхідно з`ясувати, зокрема: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення. В письмових поясненях представник відповідача вказав, що звільнення позивача відбулось на підставі п.1 ст.36 КЗпП, оскільки позивача було прийнято на посаду радника за усною домовленістю, а тому при звільненні з даної посади згідно ст.36 пункту 1 КЗпП угода також була розірвана в усній формі, що передбачено трудовим законодавством, а саме відсутня вимога про письмову форму угоди сторін, що є універсальною підставою припинення трудового договору, що не потребує будь-яких додаткових пояснень та написання заяви про звільнення. За загальними правилами доказування, визначеними ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку. За відсутності вільного волевиявлення позивача щодо звільнення з роботи відсутні підстави для висновку про існування «угоди сторін», яка є необхідною для звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів існування згоди позивача на звільнення за угодою сторін, як зазначив представник відповідача заява позивачем про звільнення не подавалась. Враховуючи викладене, звільнення позивача є незаконним. Згідно із ст. 233 КЗпПУ, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно із ч.1,ч.2 ст.235 КЗпПУ, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог КЗпП України, оскільки, відповідачем не доведено, що звільнення позивача відбулось без порушення чинного законодавства, суд приходить до висновку про наявність підстав для поновлення позивача на посаді, з якої його було звільнено - радника з юридичних питань, що буде достатнім способом захисту для відновлення його порушених прав. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до довідки про доходи від 26.01.2022 заробіток позивача за останні два календарні місяці роботи склав 12300 грн.( 6115+6115), середньоденний заробіток - 291,19 грн.=(12300:42 дні). З відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.12.2021 по 09.09.2022 в розмірі 52705,4 грн. (291,19 грн.х 181 день). Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги відсутність вільного волевиявлення працівника на припинення трудового договору та видачі наказу про звільнення, фактичну відсутність домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою, суд дійшов висновку, що з метою відновлення порушених трудових прав позивача, належним способом захисту його права на працю є скасування наказу про звільнення, поновлення його на займаній посаді та стягнення на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу, з розрахунку його середньо місячної заробітної плати. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п.1ч.1 ст.5 Закону України «По судовой збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Виходячи з даної норми закону, задоволення судом вимог позивача, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави судового збору - 1984,8 грн. та на користь позивача 992,40 грн.

Outcome: approved