Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

Позивач [PERSON] 05.05.2021 року звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , який в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь 194\~250 гривень та судові витрати. 09.08.2022 року позивач через канцелярію суду надав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача на його користь 255980 гривень 20 копійок. В обґрунтування позову зазначив, що 04.02.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав як позику 7000 доларів США та зобов`язалася повернути їх позивачеві у строк до 01.10.2018 року. Усі ці умови договору позики були погоджені сторонами та викладені в розписці, підписаній [PERSON] 04 лютого 2017 року. Відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконала, змінила номер телефону, переховується від позивача. Оригінал боргової розписки відповідача знаходиться у позивача, що свідчить про дійсне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання сповіщені належним чином, надали заяву про слухання справи у їх відсутність. Відповідач про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, відповідно до ст. 128 ЦПК України, про причину неявки не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність не подавала. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, за відсутності заперечень позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Згідно копії розписки від 04.02.2017 року, яка міститься в матеріалах справи, [PERSON] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Київським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області 16.07.2012 року, отримала в позику у [PERSON] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Приморським РВ УМВС України в Одеській області 3 грудня 2001 року суму грошових коштів у розмірі 7000 (сім тисяч доларів США). Зобов`язується повернути вказану суму до 01.10.2018 року. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, в порушення умов вищевказаного договору, не повернула позивачу суму позики, як наслідок, станом на дату 05.05.2021 року звернення позивача із позовною заявою, борг складає 194250 гривень (екв. 7 000,00 доларів США). Вказана розписка, оригінал якої знаходиться у позивача, надана до суду першої інстанції в копії, належним чином засвідченій. Розписка містить, зокрема, дату її складання, паспорті дані як позивача, так і відповідача, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення. Дослідивши належним чином засвідчену копію боргової розписки, оцінивши її зміст, суд вважає, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики. Згідно з частиною першою статті 626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627\~ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 1046\~ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином. Частиною першою статті 1049\~ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 545\~ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. За викладених обставин, наявність оригіналу боргової розписки в кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Відповідно до статті 81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). З боку відповідача суду не надано жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги в частині стягнення суми боргу. Причини невиконання зазначеного грошового зобов`язання та цільове використання позичених грошових коштів правового значення для розгляду справи по суті не мають. За викладених обставин, судом встановлено, що на час розгляду справи грошові кошти за розпискою від 04.02.2017 року в сумі 7000 доларів США позивачу не повернуті, що свідчить про невиконання відповідачем [PERSON] своїх зобов`язань. Суд виходить із того, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постановах Верховного Суду від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, які суд в силу вимог ч.6 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. За наявною в матеріалах справи розпискою, відповідач [PERSON] отримала грошові кошти саме в іноземній валюті 7 000 дол. США. Відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 723/304/16-ц, від 07.07.2020 року у справі № 296/10217/15-ц, які суд в силу вимог ч.6 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Позивач [PERSON] пред`явив до суду позовні вимоги про стягнення суми заборгованості в національній валюті - гривні, сума якої станом на дату подачі позову еквівалентна сумі зазначеній в розписці - 7 000 дол. США. Відповідно до норм ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суди не вправі виходити за межі позовних вимог, оскільки це буде порушенням принципу диспозитивності, визначеного ст. 13 ЦПК України. За викладених обставин, суд вбачає правові підстави для стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 194250 гривень, виходячи із курсу НБУ на день звернення до суду. Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено частково в розмірі 194250 гривень, судовий збір в розмірі 1942, 50 гривень покладається на відповідача та підлягає стягненню з неї на користь позивача. На підставі: ст.ст. 525, 533, 549, 625, 1046, 1048, 1050\~Цивільного кодексу\~України та

Outcome: partial