Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-08 00:00:00

До Южноукраїнського міського Миколаївської області 11 серпня 2022 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що між нею та відповідачем 1999 року було укладено шлюб. Від шлюбу подружжя має повнолітню доньку. З роками спільне життя між ними погіршилось, зникло взаєморозуміння, змінились погляди на життя. З жовтня 2015 року між ними шлюбні відносини припинено. Протягом тривалого часу спільного господарство не ведуть, відносини чоловіка та жінки не підтримують. Також позивачка зазначила, що до подання позову нею вчинялись дії щодо примирення з відповідачем задля збереження шлюбу, проте такі дії були марними. Тому вона просить суд не вживати заходів щодо примирення подружжя, оскільки перспектив для примирення не вбачається. У підготовчому судовому засіданні 09.09.2022 року позивачка позовні вимоги підтримала та суду пояснила, що після того, як відповідач повернувся з м. Брянська він змінився, вирішив жити з нею окремо по різним кімнатам, фінансово сім`ю не забезпечує. Вони харчуються окремо, у них постійно виникають сварки з приводу продуктів харчування, поділу меблів та спільної території проживання. Позивачка постійно нервує, перебуває в стресі через сварки. Більше жити з ним не хоче, планує поділити все спільне майно, просить суд розірвати їх шлюб. У підготовчому судовому засіданні 09.09.2022 року відповідач суду пояснив, що з жінкою живуть в різних кімнатах, він сплачує їй аліменти, адже вона є інвалідом. Проти розірвання шлюбу не заперечує. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Зважаючи на те, що відповідач визнав позовні вимоги у повному обсязі, суд вважає можливим ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що 19.11.1999 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану м. Южноукраїнська Миколаївської області, про що складено відповідний актовий запис №299 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , що підтверджується матеріалами справи. Судом встановлено, що сторони протягом останніх семи років шлюбних відносин не підтримують, сумісного господарства не ведуть. Подружнє життя сторін не склалося, що знайшло своє підтвердження у судовому засідання. Відповідач не заперечує проти про розірвання шлюбу з позивачкою. Спорів про поділ майна та місце проживання дітей між сторонами на час розгляду справи не існує. Відповідно до вищезазначеного суд вважає, що майнового спору між сторонами не має, примирення між позивачем та відповідачем неможливе. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно достатті 110 цього Кодексу. Згідно зіст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. Питання щодо визначення місця проживання дитини судом не вирішується, оскільки не є предметом спору та відповідна вимога як позовна позивачем не заявлялась. Відповідного зустрічного позову з цього приводу до суду також не надходила. Згідно ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, вирішення питання про те, яким прізвищем іменуватися після розірвання шлюбу є виключним правом того, хто у зв`язку із шлюбом змінив своє прізвище, позивачка просить суд залишити прізвище " [PERSON] ". На підставі викладеного та

Outcome: approved