Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить звільнити з-під арешту квартиру, квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , накладеного постановою, 162/3, 17.03.2010, ВДВС Голосіївського РУЮ, Посилається в позові на те, що 15 жовтня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» було прийнято рішення №5/2019 про припинення АТ «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання до АТ «АЛЬФА-БАНК». Згідно з п.п.1.2 рішення визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті виникає у АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року. 11 січня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та відповідачем був укладений Договір кредиту № 032/29-004К, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 130 000,00 дол. США. 11 січня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та відповідачем укладено Іпотечний договір, відповідно до якого на забезпечення виконання основного зобов`язання Іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: чотирикімнатну квартиру, загальною площею 129,30 кв.м., житловою площею 80,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , Через систематичне невиконання відповідачем умов кредитного договору банк був змушений розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки. 02 березня 2021 року право власності на майно було зареєстроване за АТ «Альфа Банк», що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 247025998 від 04 березня 2021 року. Однак реалізувати власне майно на даний час банк позбавлений можливості, оскільки постановою, 162/3, 17.03.2010, ВДВС Голосіївського РУЮ накладено арешт на нерухоме майно та заборона на його відчуження. Враховуючи викладене, просить задовольнити позов. Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду 21 січня 2021 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду. Ухвалою суду від 15 березня 2021 року в справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження . Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками. 04 серпня 2021 року на адресу суду повернувся конверт із копією ухвали про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви, який направлявся відповідачу / а. с. 80а /. Ухвалою суду віл 13 вересня 2021 року витребувано від Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) постанову № 162/3 від 17 березня 2010 року. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав. Відповідач у судове засідання неодноразово не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України. Судові повістки, які направлялись на адресу, за якою він зареєстрований, повертались до суду без вручення. З матеріалів справи вбчається, що відповідач був ознаймлений з матеріалами цивільної справи, що підтвержується його заявою від 27 вересня 2021 року /а.с.113/. 18 липня 2022 року до суду надійшла заява від відповідача про визнання позову у справі та просить задовольнити позовну заяву та звільнити майно з-під арешту. Представник третьої особи до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, просив розгляд справи проводити без участі представника Відділу. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджатися своїм майном. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За правилами ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що 11 січня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та відповідачем був укладений Договір кредиту № 032/29-004К, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 130 000,00 дол. США. 11 січня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та відповідачем укладено Іпотечний договір, відповідно до якого на забезпечення виконання основного зобов`язання Іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: чотирикімнатну квартиру, загальною площею 129,30 кв.м., житловою площею 80,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 247025998 від 04 березня 2021 року право власності на вказану квартиру 02 березня 2021 року було зареєстроване за АТ « Альфа-Банк». Підставою виникнення права власності зазначено дублікат Договору іпотеки №02-10/2236 від 11 січня 2007 року. Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що перехід права власності на квартиру до банку відповідач оскаржував, однак в подальшому відмовився від позову та претензій до Банку не має, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою відповідача. 15 жовтня 2019 року рішенням №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» припинено АТ «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання до АТ «АЛЬФА-БАНК», де в п.п.1.2. визначено, що правонаступником всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року / а.с. 56 / Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України « Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 жовтня 2020 року вбачається, що арешт на квартиру був накладений постановою 162/3, 17.03.2010, ВДВС Голосіївського РУЮ. З листа Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції / м. Київ / від 10 лютого 2022 року вбачається, що у зв`язку з відсутністю номера виконавчого провадження в Автоматизованій системі виконавчих проваджень, неможливо надати постанову про арешт майна /а.с.126,128/. Відповідно до ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб?єктів права власності. За змістом ч.ч.1 4 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантовано захист права власності. Згідно з даною статтею фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі « Вендітеллі проти Італії» /1994 / Суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Стаття 1 Протоколу вимагає, перш за все і особливо, щоб втручання державної влади у використання права на майно було законним / рішення в справі « Півень проти України 2004 рік/. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно. Тобто, право власності позивача, як абсолютне право, може бути захищене лише при доведеності самого факту порушення. За змістом ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідач, не подавши до суду відзиву, будь-яких доказів, які б відповідали вказаним принципам доказування, та спростували доводи позивача, суду не надав. В свою чергу, доводи позивача підтверджені належними та допустимими, в розумінні ст.ст. 77-78 ЦПУ України, доказами. В пункті 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Як зазначено вище, позивач є власником спірної квартири з березня 2021 року. Його право власності та підстави його набуття відповідачем визнані, що вбачається з заяви [PERSON] від 25 січня 2022 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстровано в реєстрі №408. Враховуючи викладене, врегульований законом захист права власності, гарантований законом рівний захист прав усіх суб?єктів права власності, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена ним сума судового збору при зверненні до суду. Виходячи з цього суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 2270,00 грн. судового збору, сплаченого ним при звереннні до суду.

Outcome: approved