Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

23.02.2022 року на адресу суду надійшла вказана судова справа, яка на підставі ухвали судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24.01.2022 року про зміну підсудності справи була направлена до Первомайського міськрайонного суду Харківської області, в якій позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму заборгованості по відсотках із застосуванням процентної ставки 90% річних за договором споживчого кредиту (пенсійний) ПД №64 від 09.12.2012 року за період травень 2015 - січень 2022 року включно (ч.2 ст.625 ЦК України) в розмірі 34929,96 грн., а також суму судового збору, сплаченого при зверненні до суду 28.12.2021 року у розмірі 2270,00 грн. Підставою для зміни підсудності судом було зазначено, що відповідачі були зареєстровані у м.Первомайський Харківської області, що територіально відноситься до підсудності Первомайського міськрайонного суду Харківської області. В обгрунтування позову було зазначено, що 09.02.2012 року було укладено договір споживчого кредиту (пенсійний) ПД №64 між позивачем та [PERSON] , за яким останній було надано кредит в розмірі 12000,00 грн., під 49% річних, загальним строком користування 36 місяці, з обов`язком погасити кредит до 09.02.2015 року. У відповідності до п.п. 3.3 вказаного договору сторони домовились, що погашення кредиту та процентів здійснюватиметься щомісячно згідно графіку, шляхом сплати платіжного доручення на поточний рахунок Кредитодавця не пізніше, ніж в останній робочий день поточного місяця. Згідно п.п. 3.1 зазначеного договору плата за користування кредитом (проценти) становить 49% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня оформлення кредиту. У разі порушення строку погашення кредиту, але не раніше 1 числа місяця, наступного за місяцем, в якому повинно було відбутися погашення кредиту, на прострочену суму платежу нараховуються 90% річних. Згідно з п.п.3.2 договору споживчого кредиту (пенсійний) ПД №64 нарахування процентів здійснюється з урахуванням числа днів у календарному році, кількість днів у році приймається за 360. 09.02.2012 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором споживчого кредиту (пенсійний) ПД №64 між позивачем та другим відповідачем [PERSON] укладено договір поруки №64П/03. У відповідності до вказаного договору [PERSON] зобов`язалася відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань відповідачем [PERSON] в повному обсязі цих зобов`язань, а саме в сумі 12000,00 грн. та відсотків за цим кредитом, а також можливих пені, неустойки, судових витрат тощо. В разі порушення умов кредитного договору відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, поручитель також не виконала зобов`язння по кредитному договору через його не виконання позивачльником, в зв`язку з чим утворилась заборгованість по відсотках, що стало підставою, за даними позивача, до двох судових розглядів, які завершилися судовими рышеннями про стягненням з відповідачів відповідних відсотків та судового збору у 2014 та 2015 роках. Окремо у позовній заяві суду було надано деталізоване пояснення, чому зазначені у п.п.3.1. договору споживчого кредиту ПД №64 90% є відповідальністю, передбаченою ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, оскільки для застосування ставки 90% сторони обумовили фактичне порушення строку погашення кредиту та нарахування зазначеної ставки тільки на прострочену суму. Ухвалою судді від 11 травня 2022 року справа була прийнята судом до свого провадження, відкрито спрощене позовне провадження по ній та справа призначена до розгляду на 20.06.2022 року з викликом сторін по справі (а.с.33). Ухвалою суду від 20.06.2022 року провадження по справі було відкладено через першу неявку відповідачів (а.с.43). Ухвалою суду від 04.08.2022 року на підставі ч.7 ст.81 ЦПК України витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про можливий перетин кордону обома відповідачками та інформацію, чи не поверталися відповідачки в разі перетину кордону до держави Україна у період часу 24 лютого 2022 року і до часу підготовки відповіді, а також з Національної соціальної сервісної служби України інформацію з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб про можливе набуття статусу внутрішньо переміщеної особи відповідачками та вказати територіальний орган, в якому обліковується вказані особи в разі, якщо вони мають відповідний статус (а.с.59-60). Ухвалою суду від 22.08.2022 року відкладено розгляд справи для повторного виклику відповідачів та встановлено, що станом на даний час відповідачі не мають статус внутрішньо переміщених осіб (кожна окремо) та не перетинали кордон України після 24.02.2022 року, тобто знаходяться на території України та повинні отримувати судові виклики за місцем своєї реєстрації (а.с.74). У судове засідання позивач в особі свого представника за посадою не прибув. Представник позивача за посадою надав у порядку ч.3 ст.211 ЦПК України засобами Електронного суду заяву, в якій просив судове засідання 12.09.2022 року проводити без участі представника позивача, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, проти винесення заочного рішення суду не заперечував (а.с.79-80). Належним чином повідомлені відповідачі, з яких [PERSON] безпосередньо, отримавши судову повістку (а.с.81), а [PERSON] у порядку п.4 ч.8 ст.128 та п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України (а.с.82-83) повторно у судове засідання не прибули, причини неявки суду не повідомили, відзив з боку кожного з відповідачів до суду не надходив. Тому суд у порядку статей 280 та 281 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу по суті на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення. Враховуючи, що сторони до суду не прибули, фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснюється. Вирішуючи справу по суті, суд виходить з наступних обставин. Судом встановлено, що 09 лютого 2012 року року між кредитною спілкою «Лозівський взаємний кредит» та [PERSON] було укладено договір споживчого кредиту (пенсійний) ПД №64, за яким останній було надано кредит в розмірі 12000,00 грн. під 49% річних, загальним строком користування 36 місяців, з обов`язком погасити кредит до 09 лютого 2015 року. Згідно п.п 3.1 договору споживчого кредиту ПД №64 за користування кредитом (проценти) становить 49% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня оформлення кредиту. В разі порушення строку погашення кредиту, але не раніше 1 числа місяця, наступного за місяцем, в якому повинно було відбутися погашення кредиту, на прострочену суму платежу нараховується 90% річних. Тип процентної ставки - фіксована (а.с.9). На виконання зобов`язань за вказаним договором в той же день 09 лютого 2012 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір поруки №64П/03, відповідно до п.п.1.2. якого поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань боржником [PERSON] за кредитиним договором ПД №64 від 09.02.2012 року в повному обсязі цих зобовязань, а саме в сумі 12000,00 грн. та відсотків за цим кредитом, а також можливих пені, неустойки, судових витрат тощо (а.с.10). Відповідно до Довідки про нарахування та сплату відсотків з застосуванням процентної ставки 90% річних за весь час прострочення Боржником платежів по грудень 2021 року включно за період з квітня 2020 року по грудень 2021 року заборгованість за несплаченими відсотками (90% річних) по кредиту за договором споживчого кредиту за зазначений період складає 10343,19 грн., які позивач і бажає стягнути (а.с.110. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону. Частиною 1 ст. 530ЦК України передбачено, що якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 611ЦК України уразі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частинами першою та другою ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В постанові від 23.05.2018 року по справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що положеннями частини 1 статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому у пункті 6.20 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Таким чином, у справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами», причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України. Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду в зазначеній справі полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. З огляду на викладене суд вважає, що позивач має право на отримання 90% річних відповідно до п.п.3.1 договору споживчого кредиту ПД№64 від 09.02.2012 року саме на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, про що позивач і просив у позовній заяві, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2статті 625 ЦК України. В той же час вимоги за процентами за період грудень 2021 року та січень 2022 року у розмірах 136,64 грн. та 136,64 грн. не можуть бути задоволенні, оскільки суперечать вимогам п.п.3.1 договору споживчого кредиту, в якому чітко вказується, що право на 90% за кредитом вважається правомірним, якщо воно нараховано не раніше 1 числа місяця, наступного за місяцем, в якому повинно було відбутися погашення кредиту. Позов до Лозівського міськрайонного суду Харківської області поданий 28.12.2021 року, тобто нарахування 90% за грудень 2021 та січень 2022 року були здійснені позивачем наперед, коли час для їх можливо нарахування ще не настав. Таким чином, за загальним правилом розмір вимог позивача, які підлягали б задоволенню складав би 34656,68 грн. (34929,96 грн. - 136,64 грн. - 136,64 грн.) В той же час задовольнити вимоги позивача в цій частині суд не може, виходячи з наступного. 15.03.2022 року був прийнятий Закон України №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дій норм на період дії воєнного стану», який набув чинності 17.03.2022 року, і який діяв на час відкриття провадження у справі. Вказаним законом доповнювався розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, а саме до вказаного розділу був внесений п.18, відповідно до якого: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Вказана норма є імперативною та не потребує доказуванню з боку відповідачів. Таким чином, вимоги по стягненню 90% річних з відповідачів саме на підставі ст.625 ЦК України не можуть бути задоволенні, оскільки з 17 березня 2022 року діє норма, яка до 23.02.2022 року звільняє позичальників від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а після 24.02.2022 року вказана норма чітко вказує, що нарахування по ст.625 ЦК України взагалі підлягає списанню. Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Враховуючи вищевикладене у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити, оскільки вони не можуть бути задоволені відповідно до вимог закону, а спосіб захисту був обраний саме позивачем по справі Відповідно на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України за позивачем слід залишити і сплачений ним при зверненні до суду судовий збір, оскільки у задоволенні його позовної заяви суд відмовляє. Інші заявлені позивачем витрати, пов`язані з розглядом справи у суді, а саме витрати на направлення відповідачам відповіді на відзив у суму 135,00 грн. та витребування доказів у сумі 881,00 грн. ніякими доказами їх понесення не підтверджуються, а тому судом відхиляються як безпідставні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed