Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-22 00:00:00

Заявник, [PERSON] , звернувся до суду із заявою про встановлення факту його постійного проживання на території України, заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області. Вимоги обґрунтовує тим, що він народився [INFO] в с. Паракар району Ечманзін республіки ВРСР (Вірменія), де проживав з батьками до 1981 року. У 1981 року він приїхав до м. Харків, де вступив до автодорожнього технікуму. У 1983 році до Харківської області переїхала його. Батьки оселилися в сел. Введенка Чугуївського району Харківської області, поступово побудували будинок за адресою: [ADDRESS] , де він був зареєстрований та фактично проживав. З часом батьки для нього купили будинок за адресою: [ADDRESS] . З травня 1984 року по травень 1986 року він проходив військову службу на території України у військовій частині № [NUMBER] . 22.10.1993 року він як рядовий запасу був знятий з військового обліку. Після служби в армії він оселився в сел. Введенка, за адресою: [ADDRESS] , де у подальшому жив постійно. 22.12.1992 він отримав паспорт громадянина колишнього СРСР серії [NUMBER] , про що надано інформацію Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області. Проте в 1993 роц його батьки вирішили переїхали в Росію, де тривалий час проживали разом з ним. Оскільки він вважав себе громадянином України і не мав іншого громадянства, то у січні 2020 року повернувся в Україну. У подальшому він звернувся із заявою до Чугуївського РВ ГУДМС в Харківській області про видачу йому паспорта громадянина України замість втраченого паспорта громадянина колишнього СРСР, проте отримав відповідь про неможливість видати йому паспорт громадянина України, оскільки відсутні документи, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території України. У зв`язку із викладеним, [PERSON] просить суд встановити факт його постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності 24 серпня 1991 року. 17 серпня 2022 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами окремого провадження. Ухвалою суду від 12.09.2022 прийнято до розгляду уточнену заяву, роз`яснено заінтересованій особі право подати письмові пояснення, задоволено клопотання представника заявника про виклик свідків. Заявник та його представник в судовому засіданні 12.09.2022 заяву підтримали та просили її задовольнити. В судове засідання 23.09.2022 заявник та його представник не з`явились, представник надала заяву про розгляд справи без їх участі, заяву підтримала та просила її задовольнити. В судове засідання представник заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області не з`явився, заінтересована особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась, причини неявки суду не повідомила. Від заінтересованої особи письмові пояснення з приводу заяви не надійшли, строк для подачі письмових пояснень, встановлений судом, пройшов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.. Суд, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в с. Паракар району Ечманзін республіки ВРСР, про що в книзі реєстрації актів про народженя 13.10.1970 внесено запис за № 86, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . З листа ГУ ДМС України в Харківській області від 23.09.2020 № 6355-756/6355-20 вбачається, що [PERSON] був зарестрований з 22.11.1986 по 25.03.1988 за адресою: [ADDRESS] . Згідно листів [INFO] від 22.05.2020 № 581/ВОБ, від 07.07.2020 № 777/ВОБ підтверджується, що [PERSON] перебував на військовому обліку за місцем реєстрації місця проживання у Чугуївському ОРВК Харківської області, як рядовий запасу. 22.10.1993 року був знятий з військового обліку, у зв`язку з вибуттям до м. Єлець. З травня 1984 року по травень 1986 року [PERSON] проходив строкову військову службу у в/ч [NUMBER] . З листа ГУ ДМС України в Харківській області від 25.05.2020 № 6301.6.1-9178/63.3-20 та заяви про видачу паспорта від 25.09.1992 вбачається, що [PERSON] був документований Чугуївським ВВС в Харківській області паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії [NUMBER] виданий 22.12.1992, у зв`язку з непридатністю для користування паспорта громадянина колишнього СРСР серії [NUMBER] виданий ВВС Вірменської СРСР. Тобто з вищенаведених документів чітко вбачається, що [PERSON] , [INFO] , як громадянин колишнього СРСР постійно проживав на території України з травня 1984 року по 22.10.1993. Під час судового розгляду в судовому засідані були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так, свідок [PERSON] зазначила, що вона знайома із заявником з 1985 року, оскільки жила з ним по сусідству. В серпні 1991 року він жив в с. Введенка Чугуївського району Харківської області, а через деякий час його родина виїхала з села. Свідок [PERSON] зазначив, що [PERSON] він знає з 1986 року, оскільки він був його сусідом. Родина Шамоянів приїхала на постійне місце мешкання до них в село Введенка Чугуївського району Харківської області. В серпні 1991 року [PERSON] жив в селі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що заявник є його братом. Він приїхав до брата в село Введенка Чугуївського району Харківської області у 1985 році. На той час заявник вже мешкав в цьому селі. В 1991 році [PERSON] постійно жив в селі, а виїхав з нього в 1993 році. Тобто, факт постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України "Про громадянство України"). Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України "Про громадянство України" і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України" особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. Тобто, на підставі статті 8 Закону України "Про громадянство України" встановлюється набуття громадянства України. Відповідно до підпункту "а" пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону "Про громадянство України", що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт "в" пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду). Отже, у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Таким чином, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України "Про громадянство України" і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20). Крім того, суд враховує правові висновки, які містяться у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року в справі № 504/2099/19 (провадження № 61-3557св21), від 03 серпня 2022 рок в справі № 495/7343/19 (провадження № 61-18926св21). При цьому суд зазначає, що пункт 24 Порядку регулює провадження за заявами в процедурі оформлення набуття громадянства України, а не установлення належності до такого, які є різними за правовими наслідками для особи, зокрема, в частині дати, з якої особа вважатиметься громадянином України, у зв`язку з чим у позасудовому порядку [PERSON] позбавлений можливості встановити належність до громадянства України. Також, суд вважає, що відсутні перешкоди для задоволення заяви, у звязку з не зверненням [PERSON] до органів ДМС з питання встановлення його належності до громадянства України та не отримання відмови уповноваженого органу, оскільки в силу положень пункту 8 Порядку передумовою звернення особи до органів ДМС з заявою про встановлення належності до громадянства України визначено наявність судового рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року. Беручи до уваги встановлені судом обставини, та вищевикладені приписи чинного законодавства, суд приходить до висновку, що [PERSON] , [INFO] постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року. Зазначений факт підлягає встановленню судом, оскільки від нього залежить реалізація прав заявника, а саме отримання ним паспорту громадянина України. Таким чином, суд дійшов висновку, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення є обгрунтованою, підтвердженою належними, достатніми та достовірними доказами, і, як наслідок, такою, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved