Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-06 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд позовною заявою до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] помер його батько, [PERSON] , [INFO] . Після похорону батька, він 25 березня 2021 року, звернувся до державного нотаріуса Рахівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Державний нотаріус повідомив, що його батько [PERSON] склав заповіт та призначив спадкоємцем свою внучку [PERSON] , [INFO] , уродженку м. Рахів, Закарпатської області. Вважає, що вказаний заповіт не відповідає правовим наслідкам із недодерженням при вчиненні правочинів та вимог закону, і вважає його недійсним із наступних підстав. Його батько із 2017 року важко хворів і довгий час проходив лікування і з кожним роком його здоров`я погіршувалось і постійно за ним доглядав та вів з ним спільне господарство, що є зафіксовано в акті обстеження депутата міської ради. Вважає, що батько підписав заповіт під впливом психологічного насильства з боку громадянки [PERSON] , яка навмисно обманула батька, щоб заволодіти його майном. На підставі наведеного, просив визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON] , [INFO] , посвідчений державним нотаріусом рахівстької державної нотаріальної контори Кицка М.М. від 02.10.2019. Стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, [PERSON] від 28.07.2021 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 29.09.2021. Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву. Залучено до участі у справі Рахівську державну нотаріальну контору Південно-Західного управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ), як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 30.08.2021, відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач [PERSON] зазначила, що доводи позивача грунтуються виключно на припущеннях, є голослівними, нічим не підтіерджуються, а позовна вимога такою, що не підлягає до задоволення з наступних підстав. Позивачем не надано до позовної заяви жодних доказів того, що покійний [PERSON] страждав тяжкою хворобою, через яку не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на день посвідчення заповіту. Посилання позивача, що заповіт підписано [PERSON] під впливом психологічного насильства з її боку не відповідає дійсності. Таким чином вважає, що [PERSON] не довів жодної з обставин, на які посилався в позові, а навпаки, докази у справі свідчать про безпідставність та надуманість претензій на предмет спору. На підставі викладеного, просила відмовити у задоволені позову. Ухвалою суду від 01.11.2021, витребувано від КНП "Рахівська районна лікарня", для огляду в судовому засіданні історію хвороби [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Залучено до участі в розгляді справи, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Орган опіки та піклування Рахівської міської ради; Службу у справах дітей Рахівської міської ради. Допущено до участі у справі прокурора Рахівського відділу Тячівської окружної прокуратури. Ухвалою суду від 06.04.2022 закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду по суті. Викликано в судове засідання свідків: [PERSON] , [INFO] , мешканку [ADDRESS] ; [PERSON] , [INFO] , мешканку [ADDRESS] ; [PERSON] , [INFO] , мешканку [ADDRESS] ; [PERSON] , [INFO] , мешканку [ADDRESS] ; [PERSON] , [INFO] , мешканку [ADDRESS] . Позивач, [PERSON] у судове засідання не з`явився. 03.02.2022 подав через канцелярію суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Просив позов задовольнити у повному обсязі на підставі наявних матеріалів. Просив не брати до уваги покази свідків. Відповідач, [PERSON] у підготовче засідання не з`явилася. Представник відповідача, адвокат Репарюк О.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав наведених у відзиві. Вважає позов безпідставним. Зазначила, що посилання позивача на психологічний вплив її довірительки на спадкодавця під час підписання заповіту нічим нге підтверджуються. Спадкодавець [PERSON] , який був дідусем її дочки, дуже любив свою внучку. Між ними були теплі стосунки, в зв`язку з чим [PERSON] склав заповіт на користь її дочки. Вважає, що позивачем не доказано, що його покійний батько на час складання заповіту хворів на важку хворобу, через яку не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. З медичної картки [PERSON] вбачається, що він на момент складення заповіту був здоровим. Крім того, зазначила, що в матеріалах справи відсутній відповідний висновок експерта. На підставі наведеного просила відмовити у задоволенні позову, як необгрунтованому та не доведеному належними та допустимими доказами. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Рахівської державної нотаріальної контори Південно-Західного управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) у судове засідання не з`явився. Завідуюча Рахівською ДНК, [PERSON] , 06.06.2022 подала через канцелярію суду клопотанння про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги не підтримує. Прокурор, [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що позов безпідставний. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник третіх осіб, яі не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Органу опіки та піклування Рахівської міської ради та Служби у справах дітей Рахівської міської ради, [PERSON] у судовому засіданні вважає позов безпідставним та таким, що порушує законні права малолітньої дитини. Свідок [PERSON] , будучи допитаною в судовому засіданні зазначила, що у її власності зннаходиться приватне підприємство у якому працює [PERSON] , яка є матір'ю відповідачки по справі. Так, 02.10.2019 на підприємство у прийшов, нині покійний [PERSON] , який повідомив своїй свасі, тобто [PERSON] , що він склав заповіт в користь своєї внучки, [PERSON] , при цьому сказав, що його старший син [PERSON] має будинок, який він побудував синові. Тому він заповів усе своє майно внучці [PERSON] . Також зазначила, що [PERSON] психічними хворобами не хворів. Він був дуже порядним, інтелегентним та розумним чоловіком. Свідок [PERSON] в судовому засіданні ствердила, що вона працює вчителем початкових класів в Рахівській ЗОШ №1 та дуже добре знала покійного [PERSON] , який часто приходив до школи, цікавився своєю внучкою [PERSON] , забирав її зі школи та з музичної школи. Свідок [PERSON] , у судовому засіданні зазначила, що вона являється мамою відповідачки та бабусею [PERSON] . По суті позову зазначила, що внучка проживала у неї, оскільки її мати часто виїзжала за кордон на заробітки. Нині покійний [PERSON] часто приходив та забирав внучку на прогулянки. Дідусь її дуже любив. Оскільки, молодший син [PERSON] - [PERSON] , батько [PERSON] - помер, дідусь вирішив скласти заповіт на користь внучки [PERSON] . У розмові, покійний [PERSON] стверджував, що іншому синові, позивачу по справі він дав ще більше. Також зазначила, що [PERSON] був чоловіком інтелегентним, ніколи не хворів. Оспорюваний заповіт [PERSON] приніс до неї на роботу. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд, приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 26 січня 2021 року Рахівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис №27, громадянин [PERSON] помер [INFO] . Оскільки спадщина за померлим [PERSON] відкрилася [INFO] , цивільні правовідносини слід врегульовувати положеннями Книги шостої "Спадкове право" ЦК України (в редакції 2004 року). Згідно ст.ст.1217,1218 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. (ст.ст.1233, 1234 ЦК України). У відповідності до ч.ч.1,2 ст 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Судом встановлено, що 02 жовтня 2019 року [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого, на випадок своєї смерті, заповів належний йому на праві приватної власності будинок за [ADDRESS] та належну до нього земельну ділянку [PERSON] , [INFO] , уродженці міста Рахів, Закарпатської області. Даний заповіт посвідчено державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори, Кицка М.М. та зареєстровано в реєстрі за №2-1295. Позивач звертаючись до суду з позовом вказує на наявні обставини, які викликають сумнів у дійсності заповіту, складеного [PERSON] на користь [PERSON] , [INFO] . Зокрема вважає, що на момент складення заповіту, його батько [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій ста не міг ним керувати. Крім того, позивач посилається, що заповіт складено під впливом психологічного насильства з боку відповідачки [PERSON] , яка навмисно обманула його батька, щоб заволодіти його майном. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 встановлено, що заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК не має відповідного правила. Згідно статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Протоколом №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на вільне володіння майном. Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок про те, що: власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь-які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним. У статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ч.ч. 1-3,5,6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Спеціальною нормою, яка регламентує підстави визнання заповіту недійсним або нікчемним є приписи статті 1257 ЦК України. Згідно частини дугої статті 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували посилання позивача, що волевиявлення його батька не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 (надалі Постанови) роз`яснив, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Таку ж позицію висловив і Верховний Суд у своїй постанові від 06.06.2019 у справі №342/139/16-ц. Під час розгляду справи, сторонами не заявлялося клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи. З дослідженої в судовому засіданні медичної картки амбулаторного хворого [PERSON] вбачається, що станом на 02 жовтня 2019 року (дата посвідчення заповіту), останній не хворів тяжкою хворобою (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), через яку не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Будь-яких інших доказів, що спадкодавець [PERSON] , на момент складення заповіту, хворів тяжкою хворобою, через яку не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, позивачем не надано. Щодо посилання позивача, що заповіт підписано [PERSON] під впливом психологічного насильства з боку [PERSON] , яка навмисно обманула його щоб заволодіти майном, судом встановлено наступне. У відповідності до ч.1 ст.230 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. У пункті 21 Постанови зазначено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Позивачем не надано жодних доказів того, що відповідачка вчиняла, щодо покійного [PERSON] психологічне насильство з метою складення останнім заповіту на користь її дочки, [PERSON] , [INFO] . Згідно ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У пункті 20 Постанови роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суд констатує, що позивач, [PERSON] не довів належними та допустимими доказами факт обману відповідачкою його батька [PERSON] щодо складення останнім заповіту на користь її дочки, [PERSON] , [INFO] . Натомість з показів свідків допитаних у судовому засіданні, судом встановлено, що нині покійний [PERSON] , який являвся дідусем малолітньої [PERSON] , [INFO] дуже любив свою внучку, піклувався про неї, брав участь у її вихованні, у зв`язку з чим вирішив скласти на її користь заповіт. Волевиявлення заповідача [PERSON] було вільним. Під час підписання заповіту, останній душевною чи іншою психічною хворобою не хворів та усвідомлював значення своїх дій. При розгляді цивільної справи, суд, керується положеннями статей 77-79 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: dismissed