Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, яку в подальшому уточнив. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву №б/н від 08.02.2012 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 17000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. При укладенні Договору сторони керувались ч.1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, згідно яких обслуговується відповідач. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення. Також, одночасно із вищезазначеним свідченням приєднання до угоди відповідача, дія Договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів, що повністю узгоджується з ч.2 ст.642 ЦК України, згідно якої особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надали послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції. Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509,526,1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, хоча ст.629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором заборгованість відповідача за договором № б/н від 08.02.2012 року складає 59045,74 грн., яка складається з : - 43756,14 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 43756,14 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; - 15289,60 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України. На даний час Відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за Договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ "ПриватБанк". У зв`язку з цим, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 08.02.2012 року в розмірі 59045,74 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600,00 грн.. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак до його початку надав заяву про розгляд справи без його участі на підставі наявних у справі доказів. Позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Крім того, згідно письмових пояснень представника АТ КБ «ПриватБанк», Банк не має можливості надання фото особи з карткою, яке зробив оператор у відділенні видачі, реєстрації та/або активації картки № [NUMBER] , яку видано 17.10.2017 року на [PERSON] . При видачі картки № [NUMBER] отримувач не фотографувався, оскільки картка не реєструвалась і не активувалася працівником Банку в відділенні. Картка була зареєстрована за допомогою системи «Internet Banking Приват24» ( системи дистанційного обслуговування клієнтів, офіційний канал зв`язку (обміну інформацією між Банком та клієнтом) і не реєструвалась при видачі у відділенні Банку. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Відповідач пояснив, що він не отримував кредитної картки та не користався кредитними коштами. 08.02.2012 року він оформлював зарплатну картку ПриватБанку та кредитну кратку, якою і користувався. В 2016 році переоформлював ці дві картки на новий термін. В січні 2017 році з`явилася нова кредитна картка з іншим номером, з якої був знятий кредитний ліміт та куплено в м. Кривий Ріг два мобільних телефони. Але в цей день він знаходився на роботі в с. Іларіонове Синельниківського району. В січні 2017 року він і дізнався, що на його ім`я оформлена інша кредитна картка. Останні чотири цифри його кредитної картки ….2681. Крім того, представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що «..Згідно Довідки від 23.02.2017 року за № 67А2О08А5ТЕЕI0V1, наданої Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк» клієнту [PERSON] , зазначено, що картку/рахунок № [NUMBER] , було змінено на картку/рахунок № [NUMBER] (дата випуску 17.01.2017 року), адреса відділення, де було змінено картку/рахунок зазначено : [ADDRESS] ДГРУ, Іларіонівське відділення ПАТ КБ «Приват Банк». Згідно Довідки від 25.02.2017 року за № B2FDRU7ADFT4700, наданої ПАТ КБ «Приват Банк» клієнту [PERSON] , зазначено, що картку/рахунок № [NUMBER] , було змінено на картку/рахунок № [NUMBER] (дата випуску 17.01.2017 року), адреса відділення, де було змінено картку/рахунок зазначено : [NUMBER] , Дніпропетровська область, м. Синельниково, вул. Миру, буд 30 ДГРУ, Синельниківське відділення №3 ПАТ КБ «Приват Банк». Згідно виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 18.01.2017 року, яка містить інформацію про проведені транзакції (операції) за карткою/рахунком [NUMBER] за період з 19.10.2016 року по 17.01.2017 року, картку/рахунок № [NUMBER] , було змінено на картку/рахунок № [NUMBER] (дата випуск 17.01.2017 року), виданої на ім`я [PERSON] , була видана в м. Кривий Ріг. Тобто, враховуючи : Довідку від 23.02.2017 року за № 67А2О08А5ТЕЕI0V1, видана клієнту [PERSON] Іларіонівським відділенням ПАТ КБ «ПриватБанк»; Довідку від 25.02.2017 року за № B2FDRU7ADFT4700, видана клієнту [PERSON] , Синельниківським відділенням №3 ПАТ КБ «ПриватБанк»; Виписку ПАТ КБ «ПриватБанк» від 18.01.2017 року, яка містить інформацію про проведені транзакції (операції) за карткою/рахунком [NUMBER] за період з 19.10.2016 року по 17.01.2017 року, картку/рахунок № [NUMBER] , та інформацію, яка міститься у зазначених довідках та виписці стосовно заміни клієнту [PERSON] картки/рахунку № [NUMBER] на картку/рахунок № [NUMBER] (дата випуску 17.01.2017 року) вбачається, що одна і та ж картка/рахунок № [NUMBER] була замінена на картку/рахунок № [NUMBER] (дата випуску 17.01.2017 року) клієнту [PERSON] в один день, але одразу в трьох різних відділеннях Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРиват Банк», а саме : в Іларіонівському відділенні Публічного акціонерного товар» комерційний банк «Приват Банк», Синельниківському відділенні № 3 Публічного акціонерного товар» комерційний банк «Приват Банк» та у відділенні Публічного акціонерного товариства комерційний «ПриватБанк», яке знаходиться в м. Кривий Ріг. У зв`язку з цим, в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» просив відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки та відшкодування збитків. З матеріалів справи вбачається, що 08.02.2012 року [PERSON] підписав заяву про приєднання до Умов та Привал надання банківських послуг у ПриватБанку, що складає між нею та банком Договір без номеру, згідно з якого останній виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну картку «Кредитка «Універсальна». Згідно п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Договору Клієнт зобов`язався погашати заборгованість за Кредитом, процентами за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Згідно п.п. 2.1.1.12.10, Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у цілому або у визначеній Банком частині у разі невиконання клієнтом та/або Довіреною особою клієнта своїх боргових та інших зобов`язань за цим Договором. Згідно розрахунку заборгованості, відповідач станом на 03.07.2022 року має заборгованість за кредитним договором № б/н від 08.02.2012 року в розмірі 59045,74 грн., яка складається з : - 43756,14 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 43756,14 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; - 15289,60 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України. Відповідно довідки № 281 від 24.01.2017 року [PERSON] працює в Іларіонівській колійній машинній станції на посаді майстра та 17.01.2017 року знаходився на роботі з 07 год. 30 хв.. до 17 год. 00 хв.. 23.02.2017 року АТ КБ «ПриватБанк» Івахненко О.В. було видано довідку про те, що картка/рахунок № [NUMBER] було змінено на карту/рахунок № [NUMBER] ( дата випуску 17.01.2017 року, адреса відділення : [ADDRESS] ДГРУ, Іларіонівське відділення). Відповідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 25.02.2017 року картка/рахунок № [NUMBER] була змінена на карту/рахунок № [NUMBER] ( дата відкриття 17.01.2017 року, адреса відділення : 52501, Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Миру,30, ДГРУ, Синельниківське відділення №3). Відповідно до пункту 1.1.2.1.13. Умов та правил надання банківських послуг (далі - Умови та правила) клієнт зобов`язаний інформувати банк, а також правоохоронні органи про факти втрати карти, стікеру, ПІНу, сім- карти мобільного телефону, отримання повідомлення про їх незаконне використання. У разі настання вищевказаних випадків необхідно звернутися до відділення банку за телефонами 3700 (безкоштовно). Згідно пункту 1.1.2.1.21. Умов та правил, клієнт зобов`язаний негайно повідомляти банк шляхом дзвінка до колцентру (протягом 15 хвилин) інформацію, що стала відома клієнту про втрату/викрадення карти, стікеру PayPass, сім-карти мобільного телефону, несанкціоновані транзакції по його рахунках (а також по рахунках 3-іх осіб). Пунктом 1.1.3.1.7. Умов та правил передбачено, що банк зобов`язаний в разі виникнення овердрафта або одержання усного або письмового повідомлення власника або довіреної особи, переданого у порядку, передбаченому Правилами, про втрату/крадіжку картки або про можливість несанкціонованого використання картки третіми особами забезпечити призупинення розрахунків з використанням картки. Відповідно до вимог пункту 6 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України №705 від 05 листопада 2014 року, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин, користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Відповідно до п. 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платежів засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління Національного Банку України від 05 листопада 2014 року №705, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом ( ч.4 ст.82 ЦПК України). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.03.2020 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів фінансових послуг і визнання недійсним договору про надання банківських послуг було відмовлено. Дане рішення набрало законної сили 07.08.2020 року. Рішенням суду було встановлено, що «.. Оскільки кредиті правовідносини все ж виникли з використанням його персональних даних та без його відома, позивача було обтяжено зобов`язанням, тому він вимушений звернутися до суду з проханням про визнання таких правовідносин недійсними з тих підстав, що на момент укладення договору було відсутнє його волевиявлення. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно умов до якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надав позивачу кредитні кошти шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну кредитну карту, котра імітована на ім`я позивача, кредитний ліміт для вказаної картки було встановлено. Підписанням анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» позивач погодився виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПАТ КБ «ПриватБанк». Отже, [PERSON] і ПАТ КБ «ПриватБанк» в 2012 році уклали договір про відкриття карткового рахунку та його обслуговування, на виконання якого було на ім`я позивача відкрито основний картковий рахунок № [NUMBER] в національній валюті, банк оформив позивачу платіжну картку і пін коди до неї і здійснював розрахунково-касове обслуговування платіжних операцій позивача із використанням платіжної картки. 17 січня 2017 року о 18-37 год. на телефонний номер позивача [PERSON] , мобільний телефон зателефонував начебто незнайомий та представився працівником служби безпеки ПАТ КБ «ПриватБанк», під час розмови, як стверджує позивач, йому повідомили, що начебто з його карти намагаються зняти грошові кошти, тому потрібно змінити пін код карти, для встановлення нового пін коду його попросили повідомити діючий пін код, на що він погодився і надав їм цей пін код. Після цього, 17 січня 2017 року на його ім`я у м. Кривий Ріг близько 18:40 було перевидано картку на іншу кредитну картку № [NUMBER] , по якій почалися подальші грошові операції згідно виписки, а саме : зняття готівки, перекази коштів, крім того було взято два кредити на смартфони, що підтверджується випискою за рахунком № [NUMBER] , виданою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 18 січня 2017 року. На усне звернення позивача заблокувати картку № [NUMBER] , за якою від його імені здійснюються транзакції, транзакції за даною карткою продовжували відбуватися і потім, що підтверджується виписками по рахунку [NUMBER] від 22 лютого 2017 року, 20 березня 2017 року, 18 квітня 2017 року та 21 серпня 2017 року. Таким чином, 17 січня 2017 року близько 18:40 у м. Кривий Ріг було замінено картку позивача на кредитну № [NUMBER] , з лімітом більше ніж 30 000 грн., при цьому не переукладаючи угоди про надання банківських послуг, знято грошові кошти з даної карти у розмірі 16 0000 грн., що з комісією склало 16639.62 грн. та здійснено два перші платежі за кредитами на смартфони у розмірах 1354.50 грн. та 1643.60 грн., загальна вартість смартфонів складає 10500 грн. та 8400 грн. Тобто кошти будуть списуватися щомісяця до погашення повної заборгованості за кожним та придбання двох товарів вартістю 1408.68 грн. та 1709.34 грн. Хоча насправді, картки позивач не змінював, грошей з неї не знімав, ніякого кредиту не брав та не мав на меті, а про існування вже існуючої заборгованості за кредитною карткою дізнався лише з пояснень працівників ПАТ КБ «ПриватБанк» та виписки. Кожна з вищезазначених транзакцій супроводжувалась авторизацією та підтвердженням шляхом введення пін коду картки і направленням смс-повідомлення відповідно п. 1.1.2.21 Умов, а також введення паролю входу в систему он-лайн платежів (Приват 24), котрий відомий лише позивачу, що відображено в інформації про зміст смс-повідомлень та підтвердження надходження смс-повідомлень саме на номер позивача, й в разі розголошення вказаної інформації, котра авторизує власника рахунку, відповідальність за незаконні операції по картці, котрі через деякий час підтверджувались ініціатором платежу, несе саме власник картки відповідно п. п. 1.1.2.21 Умов. В даному випадку банк здійснив 17 січня 2017 року авторизацію позивача (введено пароль входу, номер картки, смс-паролі) та після підтвердження кожного з переказу коштів (введення паролів з смс-повідомлення з фінансового телефону) здійснено перевипуск картки і транзакції з переказу коштів, котрі знаходились на картковому кредитному рахунку позивача відповідно Умов та Правил надання банківських послуг. Пунктом 2.1.4.18 Умов та Правил передбачено, що відповідальність за усі операції, зроблені в мережі інтернет по картках, прив`язаних до карткового рахунку клієнта, покладається на клієнта. У разі виявлення факту несанкціонованого доступу до карткового рахунку через інтернет клієнт повинен подати заяву до банку з цього питання. Банк, у свою чергу, представляє інтереси клієнта у міжнародній платіжній системі з питання повернення санкціоновано списаної суми. Заперечування операції по кредитній-картці можливе не більше 3-х разів, після чого картка підлягає переоформленню відповідно до тарифів банку (п. 2.1.4.21). Клієнт несе відповідальність у повному обсязі за всі операції, які супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви клієнта про блокування картки (рахунку) на рух коштів, номера мобільного телефону на надання банківських послуг. Крім того, порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, передбачений Положенням Про здійснення операцій з використанням: спеціальних платіжних засобів, затвердженим постановою правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 (далі - Положення) (чинного на день виникнення спірного списання коштів), в розділі 6 якого викладені загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, (п. 6.8). З матеріалів справи вбачається, що 17 січня 2017 року з 18:40 години після повідомлення позивачем невідомим особам пін коду своєї картки здійснено перевипуск картки і з рахунку здійснено переказ коштів. Проведення операцій з переказу коштів за допомогою Приват24 здійснюється за умови введення логіну відповідача (номер фінансового телефону), паролю входу - пін код та разових паролів, отриманих на мобільний номер фінансового телефону позивача. Отже, списання коштів відбувалось з рахунку платника за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача та будь-яких порушень зі сторони банку допущено не було. В даному випадку списання коштів відбувалось з рахунку платника за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача, що в розумінні п. 1.24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», не є неналежним переказом, а тому й п. 6.7 Положення, як підстава для негайного відновлення банком залишку коштів на рахунку користувача, в даному випадку застосовано бути не може, оскільки доказами, наданими відповідачем спростовується припущення позивача про несанкціонованість списання коштів з рахунку позивача. Водночас п. 6.3 Положення передбачено обов`язок користувача контролювати рух коштів за свої рахунком, а п. 6.8 розмежовує ризики та відповідальність користувача за збитки від здійснення операцій моментом повідомлення користувача банку про втрату електронного платіжного засобу або втрату чи розповсюдження стороннім особам інформації про ідентифікацію. Оскільки спірні операції здійснювалась з електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача о 18:40 годині, а про несанкціоновані електронні платежі позивач повідомив банк значно пізніше (на наступний день) і не в письмовій формі, то відповідальність за ризик збитків від здійснення операцій несе користувач, а не банк. До того ж, з урахуванням проведеної банком належної ідентифікації відповідача, банк не несе відповідальності за шахрайські дії зроблені в мережі інтернет..» Отже, в судовому засіданні та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.03.2020 року було встановлено, що перевипуск нової кредитної картки та списання коштів з рахунку відповідача відбувалось з рахунку платника за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача, кожна транзакція супроводжувалась авторизацією та підтвердженням шляхом введення пін коду картки і направленням смс-повідомлення, про несанкціоновані електронні платежі позивач повідомив банк значно пізніше і не в письмовій формі, тому відповідальність за ризик збитків від здійснення операцій несе користувач. Тобто, відповідач несе відповідальність за здійснення платіжних операцій, а повідомляючи пін-код іншим особам, таким чином надав дозвіл на перевипуск кредитної картки на нову картку № [NUMBER] , що й свідчить про надання ним дозволу на здійснення платіжних операцій по цій картці. Доводи відповідача та його представника, що особисто він не оформлював нової кредитної картки є безпідставними, оскільки спростовані вищевказаними обставинами справи. Таким чином, судом встановлено, що відповідач порушив умови договору № б/н від 08.02.2012 року, укладеного між ним та АТ КБ «ПриватБанк», розмір заборгованості підтверджений документально, але позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ «КБ «ПриватБанк») Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 08.02.2012 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, зазначив, що заборгованість про наявність у відповідача заборгованості за поточним тілом кредитом відсотками, нарахованими на прострочений кредит, пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, в тому числі нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 08.02.2012 року, посилався на Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» та Витяг з «Тарифів», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, вказав, що приєднаний до позовної заяви витяг стосується Умов та правил надання банківських послуг, які діяли на момент підписання заяви. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (08.12.2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (29.11.2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Зважаючи на відсутність підпису Відповідача безпосередньо на Умовах та Тарифах банку, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів розміщених на сайті: www.privatbank.ua не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору (правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17). Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м.Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Суд вважає, що Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» та Витяг з «Тарифів банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 08.12.2012 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] , АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, приймаючи до уваги наявність заборгованості відповідача за поточним тілом кредиту суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині стягнення тіла кредиту в розмірі 43756,14 грн.. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування частини сплаченого судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам підлягають до стягнення кошти в сумі 1600,00 грн. На підставі викладеного, ст. ст. 207,526,527,530,549,551,611,611,626-628, 633, 634, 1048,1049,1050,1054, 1056-1 ЦК України, та

Outcome: partial