Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея банк», третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка життя», про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 22 жовтня 2018 року між ним та Акціонерним товариством "Ідея Банк", а також третьою особою - Приватним акціонерним товариством «Страховою компанією «УНІКА Життя» було укладено Договір кредиту та страхування № Z62.21652.004456606. Відповідно до умов Кредитного договору Банк відкриває рахунок та надає позичальнику кредит, а позичальник отримує його на наступних умовах: Згідно з п.1.1. Кредитного договору Банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 35 306, 00 грн., включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами, згідно з умовами цього договору. Відповідно до п.1.2. Кредитного договору, Банк надає кредит у день підписання даного договору строком на 36 місяців. За користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 5,5 % (Маржу Банку). Станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за рішенням Правління Банку, становить 9,5 %, що разом з Маржею Банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15 %. Змінна частина процентної ставки дорівнює потрійному значенню за останній день попереднього місяця. Індекс використовується як база для визначення процентної ставки. Індекс переглядається та може змінюватись банком щомісячно. Статистичні дані Національного Банку України, які містять індекс, розміщуються на офіційному сайті Національного Банку України. Сторони домовились, що у випадку зміни назви Індексу чи посилання на Індекс, але без зміни його економічної суті, сторони не вносять змін до договору і такі дані продовжують використовуватись у формулі визначення змінної частини ставки (п.п.1.3.-1.5. Кредитного договору). Пунктом 1.7. Кредитного договору визначено, що Банк повідомляє позичальника про зміну розміру процентної ставки та надсилає позичальнику новий графік щомісячних платежів за кредитним договором листом без внесення змін (доповнень) до договору не пізніше, як за 15 календарних днів до дати, з якої почне діяти нова ставка. Таке повідомлення вважається надісланим в день його відправлення на адресу позичальника, що зазначена в цьому договорі. До направлення повідомлення на адресу позичальника поштою прирівнюється також і його вручення позичальнику, члену його родини чи представнику позичальника під розписку. Новий графік щомісячних платежів стає невід`ємною частиною цього договору. Підпунктом 3.3.1. Кредитного договору передбачено, що за невиконання чи неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, Банк має право нараховувати пеню, за кожен день прострочки на прострочену суму (кредиту, процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості) в розмірі: 0,15 % - в період прострочення оплати від 1 до 60 календарних днів та 0,65 % - в період прострочення оплати з 61 календарного дня та по день повного погашення заборгованості за цим договором, але не більше подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період прострочення. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня) нарахована за порушення зобов`язань позичальником на підставі договору, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. При цьому, позивач зазначає та вважає, що при укладанні вищевказаного Кредитного договору порушені його права як споживача. згідно з нормами ЗУ«Про захист прав споживачів», ЗУ«Про банки і банківську діяльність», ЗУ «Про захист персональних даних», ЗУ «Про інформацію», ЗУ «Про страхування» у зв`язку з чим ним у досудовому порядку неодноразово направлялись листи про припинення порушень з боку відповідача, однак, такі вимоги були залишені без задоволення, тому він змушений звернутись до суду. Порушення його споживчих прав вбачає в наступному. Так, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про обставини, зазначені в ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; т) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Однак, вважає, що відповідач, скориставшись його необізнаністю, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема Банк не надав йому як позичальнику повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Вимогами ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч.3 ст.1054 цивільного закону). Таким чином, виконання вимоги ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в їх сукупності - є обов`язком для банку, визначеним законом, що, в свою чергу, являється істотною передумовою укладання кредитного договору, адже неналежне інформування позичальника може вплинути на його рішення про придбання або не придбання послуги з надання кредиту. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як роз`яснено в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). В пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 95 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин " зазначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 З У "Про захист прав споживачів Кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України). При цьому, позивач зазначає, що не мав часу детально ознайомитися з Кредитним договором за такий короткий строк. Йому повинна була бути надана можливість детально ознайомитися з умовами даного договору та законодавством, що його регулює. Крім цього, працівник банку не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору йому роз`яснено та спонукав підписати договір швидше. Вважає, що треба взяти до уваги, що даний договір містить безліч умов що регулюються законодавством, з яким він ніколи в житті не зустрічався. Він не мав можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які отримає в результаті підписання даної угоди. Згідно ч.12 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.1996 року у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Поряд з цим, відповідно до положення ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", прямо заборонено у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону. Проте, він не тільки не мав часу прочитати кредитний договір, а й не міг це зробити фізично, так як текст дуже дрібний. Відповідно до п.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. З врахуванням наведеного, він при укладенні Кредитного договору через неналежну інформованість з боку відповідача та необізнаність не міг у повному обсязі оцінити умови договору кредиту на предмет їх вигідності, так як не було належним чином детально роз`яснено працівниками банку їх умови. Отже, недотримання та невиконання відповідачем імперативних вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» є підставою, згідно ст.215 ЦК України, для визнання даного Кредитного Договору недійсним, у зв`язку з недотриманням відповідачем норм законодавства щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. Окрім цього, згідно з п.1.10. Кредитного договору позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених, згідно графіка щомісячних платежів за кредитним договором у сумі 30 250 грн. 19 коп. Згідно із ч.ч.1, 3 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин про надання споживчого кредиту встановлюються Законом. За положеннями ч.5 ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачем про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь - яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну витрат, зокрема, щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року за № 15-рп\\2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року, з наступними змінами, у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до частини першої ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Незаконність стягнення банком супутніх платежів (комісій за обслуговування кредитної заборгованості) встановлена і в Постанові Верховного Суду України по справі № 6-1746ис16 від 16.11.2016 року. Таким чином, вважає незаконним встановлення у Кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, яка є послугою, що супроводжує кредит, як компенсація супутніх послуг банку, за його рахунок, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь. Отже, п.1.10. Кредитного договору в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості повинен судом бути визнані недійсним. Відповідно до п.5.11 Кредитного договору, позичальник надає Банку згоду на збирання, накопичення, використання та обробку його персональних даних, отриманих з метою надання кредиту при формуванні Бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» в межах визначених чинним законодавством, що можуть бути передані іншим розпорядникам цієї Бази. Дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування. Позичальник звільняє Банк від обов`язку повідомлення про передачу його персональних даних пов`язаним товариствам Банку, партнерам Банку чи іншим розпорядникам бази персональних даних, які є такими відповідно до закону та цього договору. Позичальник підтверджує, що отримав повідомлення про включення інформації про позичальника до Бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» в межах визначених чинним законодавством з метою видачі кредиту, а також відомості про права позичальника, визначені Законом України «Про захист персональних даних», і про осіб, яким надаються дані про позичальника, для виконання зазначеної мети. Вважає, що даний пункт 5.11 Кредитного договору є незаконним та суперечить абзацу 5, 11 п.2 ст.8 ЗУ «Про захист персональних даних», з огляду на нижчевикладене. Відповідно до ст.2 ЗУ «Про захист персональних даних», згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних, відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб 'єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних дата відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки. Поряд з цим, за ст.32 Конституції України не допускається збір, зберігання, використання та розповсюдження конфіденційної інформації про особистість без її згоди, крім випадків, визначених Законом лише в інтересах національної безпеки, економічних благ та прав людини. Так, відповідно до ст.11 ЗУ«Про інформацію», забороняється збирання відомостей про особистість без її попередньої згоди, за виключенням випадків, передбачених законом. Також, згідно п.6 ст.6 ЗУ «Про захист персональних дата», не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини лютого 2018 року він дав в борг відповідачу кошти в розмірі 1 466 000 грн. 00 коп., про що свідчить письмова розписка. Відповідач зобов`язувався повернути вказані кошти в строк до 19 лютого 2018 року. Саме на цих умовах вони і уклали договір позики. Тому, оскільки відповідачем вищевказана сума боргу в добровільному порядку не сплачена, позивач змушений звернутися до суду та стягнути її в примусовому порядку. Крім цього, з урахуванням того, що відповідач кошти у визначені терміни не повернув та строк прострочення зобов`язання становить 1 095 днів, то відповідач повинен сплати три відсотки річних від суми боргу в розмірі 131 819 грн. 51 коп. Таким чином, на підставі викладеного, а також з урахуванням того, що права позивача були порушенні, останній звернувся до суду за його захистом та просить суд стягнути з відповідача в примусовому порядку заборгованість в розмірі 1 466 000 грн. 00 коп. та 3 % річних від суми боргу в розмірі 131 819 грн. 51 коп. Поряд з цим, відповідно абзацу 5.11 п.2 ст.8 ЗУ «Про захист персональних даних», згідно яких особа має право пред`являти вмотивовану вимогу із запереченням проти обробки своїх персональних даних та відкликати згоду на їх обробку. Також зазначає, що надання згоди на обробку персональних даних за своєю правовою природою є правочином у сенсі статті 202 Цивільного кодексу України. В той же час статтею 214 Цивільного кодексу України встановлено, що відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Отже, у володільця персональних даних після отримання відкликання згоди суб`єкта персональних даних більше не існує правових підстав для зберігання персональних даних, якщо строки зберігання таких даних не визначені законодавством (стаття 15 Закону). На думку позивача, його було позбавлено права відкликати свою згоду на обробку персональних даних, так як у п.5.11 Кредитного договору встановлено фактично її безвідкличність, є порушенням закону, а отже, є підставою для визнання такого пункту недійсним. Згідно з п.1.12. Кредитного договору, позичальник надає свою згоду на укладення за рахунок позичальника як страхувальника та застрахованої особи договору добровільного страхування життя. Цим договором позичальник доручає та дає розпорядження Банку: переказати страховику, в безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок Банку. Позичальник погоджується на страхування своїх, як застрахованої особи, пов`язаних із життям майнових інтересів, що не суперечать чинному законодавству України, згідно договору страхування, вигодонабувачем за яким виступає Банк. Детальна інформація щодо страхування міститься у заяві на страхування, яка додається до даного договору. Отже, фактично позивач, начебто, добровільно уклав з ПрАТ «СК «УНІКЛ Життя» Договір добровільного страхування життя Z62.21652.004456606 від 22.10.2018 року, що є частиною Кредитного договору. Договір страхування укладено на наступних умовах. Як зазначено в договорі, що це є ніщо інакше, як послуга з добровільного страхування, яку позичальник купує у продавця цих послуг із залученням кредитних коштів Банку. Проте, прямий обов`язок такого страхування, відповідно до статті 7 Закону України «Про страхування» та іншим законодавством - невстановлений. Тому, даний кредитний договір був типовим і, як йому пояснили в банку, якщо він не погоджується на послуги з добровільного страхування, кредит він не отримає. Таким чином, умови кредитного договору, щодо послуг страхування із нав`язаною відповідачем страховою компанією - є несправедливими (в розумінні пункту 2 частини 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»), оскільки позивач не отримував від відповідача коштів для оплати такої страховки. Згідно частини 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Крім цього, спірні положення кредитного договору є порушенням законодавства про банки та банківську діяльність. Так, відповідно до частини третьої статті 55 ЗУ "Про банки і банківську діяльність", банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів або послуг від банку або від спорідненої або пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Виходячи з цього положення Закону, оскільки страхування в спірних правовідносинах є добровільним, відповідач не має права жодним чином нав`язувати такі послуги та включати їх до кредитного договору. Також, відповідно до ст.6 ЗУ «Про страхування», добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов`язковою умовою при реалізації інших правовідносин. На його погляд, Банк принципово не повинен обмежувати вибір страхової компанії, так як це суперечить нормі закону. Враховуючи викладене, п.1.12. Договору, у якому позивач, нібито, надає свою згоду на укладення за його рахунок договору добровільного страхування життя з ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя» повинен бути визнаний недійсним. Отже, підсумовуючи все вищевикладене, позивач вважає, що, при укладанні Кредитного договору, було порушено ряд норм, встановлених ЗУ «Про захист прав споживачів». ЗУ «Про захист персональних даних», ЗУ «Про інформацію», ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ЗУ «Про страхування», а тому є всі підстави для визнання його судом недійсним. Тому, просить суд визнати недійсним Договір кредиту та страхування № Z62.21652,004456606 від 22 жовтня 2018 року, укладеного між ним та Акціонерним товариством «Ідея Банк» та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «УНІКА Життя»; Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2021 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.21-22). Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, про що свідчить поштове повідомлення (а.с.24), своїм правом, визначеним ст.178 ЦПК України, скористався та подав відзив на позовну заяву, згідно якого зазначає наступне. Як вбачається з Паспорту споживчого кредиту (Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит), від 22.10.2018 року, яку власноручно підписав позивач, останній письмово підтвердив, що отримав та ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, що надані, виходячи із обраних позивачем умов кредитування. Підтвердив отримання позивачем всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до потреб позивача та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для позивача, в тому числі, в разі не виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором. Про те, що позивачу було відомо про умови договору ще й свідчить той факт, що позивач сам надав цей документ в суд. Крім того, у Кредитному договорі дублюється та міститься інформація як про суму кредиту (п.1.2.), так і про процентну ставку за користування кредитом, що становить 15 % річних (п.1.4) та інше. За наведених обставин, а також, з врахуванням тієї обставини, що позивач під час укладення Договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловив, а зміст Договору, як вбачається з вище наведеного, жодним чином не порушує його законних прав та інтересів, не існує жодних підстав для задоволення позову. У свою чергу, відповідно до ст.15 Закону України «Про споживче кредитування», позивач мав право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте, позивач не відмовлялася від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликав, і навіть не звертався до відповідача за додатковими роз`ясненням положень договору ні до, ні під час, ні після його укладення, тобто, не скористався цим своїм правом. Тому, твердження позивача про те, що відповідач перед укладенням договору працівники відповідача з умовами кредитування належним чином не ознайомлювали, не надали повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту - не відповідає дійсності. Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно п.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Наведене свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Представник відповідача звертає увагу суду на те, що з 10 червня 2017 року, набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року, що визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері та регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування. Кредитний договір був укладений після набрання чинності Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року, а саме - 06 березня 2020 року. Так, відповідно до п. 4) ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року № 1734-VІІІ чітко зазначено, що загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», від 15.11.2016 року реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. Згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, нечесна підприємницька практика забороняється та включає: вчинення дій. що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. Позивачем жодним чином не доведено вчинення Банком дій, що могли б кваліфікуватись як недобросовісна конкуренція, а також провадження ним діяльності, спрямованої на введення споживача в оману, та застосування агресивної підприємницької практики. За наведених обставин, а також з врахуванням тієї обставини, що позичальник під час укладення Договорів ознайомлювалася з їх текстом та змістом в цілому, у тому числі, з Графіком щомісячних внесків, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловила, а зміст Договорів, як вбачається з вищенаведеного, жодним чином не порушує її законних прав та інтересів, не вбачає жодних підстав для задоволення позову та повернути сплачені нею кошти за цим договором. Взагалі незрозуміло з позовних вимог позивача, яким чином банк порушив її права і які умови кредитного договору є несправедливими. Крім того, в позовній заяві позивач посилається на судову практику, яка є неактуальною та необґрунтованою і не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки такі рішення та практика ВСУ були сформовані по кредитних договорах, що укладались Банками зі споживачами до набрання чинності Закону України «Про споживче кредитування» від 15.1.2016 року № 1734-VIII без врахування особливостей цього Закону. Навпаки, насьогодні, практика судів вказує, що, згідно Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року № 734-VІІІ, банкам надано право отримувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості, що підтверджується, в тому числі, і Постановою ВС України у справі № 467/555/19 від 26.12.2019 року. Посилання позивача на порушення його права щодо добровільного страхування є необгрунтованим, оскільки, як вбачається з Договору добровільного страхування життя на випадок смерті в результаті випадку № Z62.21652.004456606 від 22.10.2018 року, який власноручно позивач підписав, з умовами страхування, Правилами страхування, що розміщені на офіційному сайті Банку та страховика, він ознайомлений та погоджується, повністю розуміє їх зміст та безумовно прийняв. Підписання Страхувальником цього Договору свідчить про укладення Договору та про досягнення Сторонами згоди з усіх істотних умов Договору, а також про те, що із зазначеної в цьому Договорі дати початку страхування Страховик та Страхувальник набувають взаємних прав та обов`язків, визначених у Договорі. Отримав від Страховика всю інформацію в обсязі та в порядку, що передбачені частиною 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та свідомо обрав страхову послугу. Крім того, згідно Договору страхування, позивач мав право протягом 14 календарних днів відмовитися від Договору страхування. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У свою чергу, оскаржуваний позивачем правочин на час його вчинення відповідав вимогам ст.203 Цивільного кодексу України, не суперечив вимогам цивільного кодексу та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; вчинені особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності: волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідача внутрішній волі старій; вчинені у формі, встановленій законом та спрямовані на реальне настання правових наслідків. Крім того, відповідно ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», не передбачає такого правового наслідку, як визнання кредитного договору недійсним. Крім цього, представник відповідача зазначає, що, аналізуючи положення п.6 ч.1 ст.3 і ч.3 ст.509 Цивільного кодексу та норми ст.18 закону № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року щодо несправедливих умов договору Верховний суд України у своїй постанові під 08.06.2016 року зазначив, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими за частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХІІ є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи в разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимогу разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як падання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); падання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або викопати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4). Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог нього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства, згідно ст.628 ЦК України. Відповідно до ст.638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, то визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Виходячи із змісту ст.ст.1054, 1055 Цивільного кодексу України, слід визнати, що між позивачем і відповідачем було узгоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, а, відповідно, відсутні будь-які правові підстави для визнання кредитного договору недійсним. Крім цього, ЗУ «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі: позивач па момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому викопував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатку до кредитного договору «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем. Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочипів недійсними» № 9 від 06.09.2009 року, згідно зі статтею 217 ЦК України, правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення її недійсної частини. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed