Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним цивільним позовом, який підтримав у судовому засіданні, та вимоги мотивує тим, що він, [PERSON] , являється власником квартири [ADDRESS] . Крім інших осіб за вказаною адресою зареєстрована [PERSON] , яка є донькою колишньої дружини позивача. Так, відповідач дійсно була зареєстрована у домоволодінні, належному [PERSON] , проте у 2019 року вона виїхала з квартири і знаходиться за кордоном, з того часу сторони більше ніколи не спілкувалися. [PERSON] участі в оплаті житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , не приймає, спірним домоволодінням не цікавиться, утриманням житла не займається, її особистих речей в квартирі немає. Реєстрація відповідача за вищевказаною адресою створює [PERSON] перешкоди у користуванні належною йому власністю, оскільки він вимушений сплачувати за надані житлово-комунальні послуги виходячи з кількості зареєстрованих осіб, тому позивач просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 22.08.2022 року відкрито спрощене позовне провадження в даній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін. Відповідач [PERSON] , повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, шляхом надіслання судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не сповістила, відзив на позовну заяву не надала, що не перешкоджає розгляду справи по суті у її відсутність на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши думку позивача та вивчивши матеріали справи у їх сукупності, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло серія [NUMBER] від 22.12.2005 року, виданого на підставі подання Управління обліку, розподілу та приватизації житла Сумської міської ради №\~1589 від 19.12.2005\~року (а.с.6-7). Згідно Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 08.07.2022 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: власник [PERSON] ( [INFO] ), його син [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), з якою родинні стосунки відсутні (а.с.8). Як вбачається з Акту від 12.08.2022 року, складеного у присутності двох свідків і завіреного підписом та печаткою в.о. директора КП «Сумижилкомсервіс» СМР Мечиком В., [PERSON] , [INFO] , у квартирі за адресою: [ADDRESS] , не проживає (а.с.9). Позивач стверджує, що відповідач спірним житлом не цікавиться, утриманням квартири не займається, її особистих речей в квартирі немає, реєстрація [PERSON] , яка є донькою його колишньої дружини, у квартирі [ADDRESS] створює [PERSON] перешкоди в користуванні належною йому власністю, оскільки він вимушений сплачувати за надані житлово-комунальні послуги виходячи з кількості зареєстрованих осіб; відповідач у добровільному порядку знятися із реєстрації за вищевказаною адресою не бажає. Між сторонами виникли цивільно-правові відносини, що регулюються Цивільним законодавством про право власності Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №\~475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950\~року, Першого протоколу та протоколів №\~2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За правилом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.08.2019 року по справі №\~702/101/18, аналіз положень гл.\~32 ЦК свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. У житлових спорах про виселення/вселення, право на проживання колишнього члена сім`ї розглядається як сервітут, який припиняється судом за позовом власника житлового приміщення при наявності обставин, які мають істотне значення. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16.01.2019 по справі №\~243/7004/17-ц та від 15.05.2017 року по справі №\~6-2931цс16. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Згідно вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, показанням свідків. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] ствердно підтвердила факт відсутності [PERSON] за місцем реєстрації. Зазначила, що останній раз бачила [PERSON] три або чотири роки тому, вона виїхала для проживання до Москви, де перебуває по теперішній час, її речей у квартирі, належній [PERSON] , свідок не бачила. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] більше трьох років у квартирі [ADDRESS] не проживає, оскільки виїхала в Москву до матері; після того не приїжджала. Таким чином, зважаючи на встановлені судовим розглядом обставини справи та показання свідків, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наданих позивачем на обґрунтування заявлених вимог доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що реєстрація місця проживання [PERSON] у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , належному [PERSON] , чинить останньому істотні перешкоди у реалізації права володіння, користування і розпорядження своєю власністю, а тому таке право підлягає захисту судом у спосіб, що передбачений ст. 391 ЦК України, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved