Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

[PERSON] у грудні 2017 року звернулася до суду із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що предметом спору являється договір позики грошових коштів в розмірі 300 тис. доларів США, укладений 29.11.2008 між [PERSON] та [PERSON] . Позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 30 серпня 1996 року. 04 травня 2011 року рішенням Подільського районного суду м. Києва шлюб між позивачкою та [PERSON] було розірвано. 06 грудня 2016 року Подільським районним судом м. Києва по цивільній справі № 759/12651/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру було винесено рішення, яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] були задоволені та визнано дійсним договір купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 73,3 кв.м., житловою 50,1 кв.м, укладеним між [PERSON] та [PERSON] . На вищезазначене рішення Подільського районного суду м. Києва 06 грудня 2016 року було подано апеляційну скаргу [PERSON] , ознайомившись з якою позивачці стало відомо, що її колишнім чоловіком начебто було укладено з [PERSON] договір позики. Як стало відомо позивачці, 29.11.2008 між [PERSON] та [PERSON] начебто був укладений проект договору позики, відповідно до умов якого [PERSON] передає [PERSON] грошові кошти в розмірі 300 тис. доларів США, а [PERSON] зобов`язується їх повернути не пізніше 05.12.2008. В проекті договору позики було зазначено суму позики, строк її повернення та особи які були присутні в якості свідків. Як виявляється насправді, при складанні проекту договору позики свідки присутні не були, а сам проект залишився у відповідача і не підписаний жодним із майбутніх сторін договору позики. На момент укладання договору позики позивачка перебувала з [PERSON] в шлюбі. Проте, щодо отримання на той момент її чоловіком коштів, згідно даної розписки позивачці не відомо. Жодних коштів чи майна відповідно до розписки позивачка не отримувала, вдома грошей в розмірі 300 000 доларів США не бачила, нічого цінного в той час не було придбано. Чоловік позивачки не брав у неї згоду на укладання договору позики. Отже з вищенаведених підстав позивачка вважає вищезазначений договір позики від 05.12.2008 укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним. На думку позивачки строк позовної давності по даній цивільній справі пропущено нею з поважних причин, а саме тому, що їй стало відомо про наявність договору позики лише в липні 2017 року при розгляді апеляційної скарги в апеляційному суді м. Києва на рішення Подільського районного суду м. Києва від 06.12.2016 по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Просила суд поновити строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання договору позики недійсним та визнати недійсним договір позики грошових коштів в розмірі 300 тис. доларів США, укладений 29.11.2008 між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.12.2017 дана цивільна справа розподілена головуючому судді Супрун Г.Б. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва Супрун Г.Б. від 18.01.2018 відкрито провадження у справі та призначено в порядку загального позовного провадження. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2018, цивільну справу № 758/16339/17 (номер провадження 2/758/637/18) передано судді Подільського районного суду м. Києва Васильченку О.В. Ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва Васильченка О.В. від 16.07.2020 клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про призначення у справі № 758/16339/17 судової почеркознавчої експертизи, задоволено. Призначено судову почеркознавчу експертизу у справі № 758/16339/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Провадження у справі зупинено на підставі п. 5 ч. 1 ст. 252 ЦПК України до отримання висновку експертизи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2021, цивільну справу № 758/16339/17 (номер провадження 2/758/1048/21) передано судді Подільського районного суду м. Києва Петрову Д.В., оскільки суддю Васильченка О.В. згідно рішення Вищої ради правосуддя № 798/0/15-21 від 08.04.2021 звільнено з посади судді Подільського районного суду м. Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва Петрова Д.В. цивільну справу № 758/16339/17 прийнято до свого провадження, провадження у справі поновлено та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Представником відповідача 1 [PERSON] адвокатом Купріянчуком А.П. подано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, при розгляді справи застосувати позовну давність. Позивачка подала до суду відгук - заперечення на заяву відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Саган Н.В. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача 1 [PERSON] адвокат Голуб О.О. підтримав відзив на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позовної заяви, а також подав заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Відповідач 2 [PERSON] у судовому засіданні визнав позовні вимоги, не заперечував проти задоволення позову. Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач 2 [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.08.1996, який було розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва 04.05.2011, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 30.08.1996 Відділом реєстрації актів громадянського стану Подільського району міста Києва та копією рішення Подільського районного суду м. Києва від 04.05.2011. Згідно з копією Договору позики датованого 29.11.2008 [PERSON] взяв у [PERSON] 300 тисяч доларів США та зобов`язався в разі несвоєчасного погашення позики виплатити борг шляхом продажу свого майна. Згідно з копією рішення Подільського районного суду міста Києва від 29.08.2012 у справі № 2-4207/11 позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму позики у розмірі 2391000 грн 00 коп., 3% річних у розмірі 195751 грн 86 коп., інфляційні втрати в розмірі 736428 грн 00 коп. та судовий збір в розмірі 1700 грн 00 коп., всього - 3324879 (три мільйони триста двадцять чотири тисячі вісімсот сімдесят дев`ять) грн 86 коп. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики таким, що не укладався - відмовлено. Згідно з копією рішення Апеляційного суду міста Києва від 05.12.2013 апеляційна скарга [PERSON] задоволена частково. Рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 серпня 2012 року в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 736 428 грн. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог. В частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу та 3% річних рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 серпня 2012 року змінено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 2 391 000 грн, 3% річних в розмірі 195 751,86 грн, судовий збір в розмірі 1700 грн, а всього на загальну суму 2 588 451,86 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу визнання недійсним договору позики, укладеного під час перебування у шлюбі одним із подружжя. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 та ч. 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Згідно із ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За положеннями ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. З позовної заяви вбачається, що позиція позивачки щодо спірного договору позики є незрозумілою. З однієї сторони позивачка зазначає, що договір було не укладено, а з іншої сторони, що було укладено, але без її на те згоди. З матеріалів справи вбачається, що факт укладання між відповідачами договору позики, як і факт отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів у сумі 300 тис. доларів США встановлено рішенням Подільського районного суду м. Києва від 29.08.2012 у справі № 2-4207/11, яке було залишено без змін рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05.12.2013 по справі № 22-ц/796/15661/2013. При цьому рішення Апеляційного суду м. Києва від 05.12.2013 набрало законної сили, ніким не оскаржувалося та, відповідно, не скасовано. Укладення договору позики та отримання грошей у борг є правом відповідача-2 [PERSON] . Як було встановлено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05.12.2013 по справі № 22-ц/796/15661/2013 [PERSON] взяв у [PERSON] суму 300 тис. доларів США для закупки, доставки та розмитнення вантажу з Німеччини до України. Тобто як встановлено судом, кошти, що отримувались у борг - це кошти для закупки, доставки та розмитнення вантажу з Німеччини до України і що [PERSON] має бізнес. Відповідно, ані зазначені кошти, ані товари за них придбані не повинні були обов`язково бути «отриманими [PERSON] », «знаходитись у неї вдома» чи «бути нею побаченими». Як вбачається з правової позиції Вищого спеціалізованого суду з розгляду і кримінальних справ, яка викладена в ухвалі від 14 вересня 2016 року по справі № 220/702/15-ц, рішення суду про визнання недійсним правочину має ґрунтуватись на незгоді учасників спільної сумісної власності (в тому числі щодо спільно набутих коштів) з укладеним правочином, оскільки саме він повинен суперечити їхнім інтересам, а не на відсутності саме формальної згоди на укладення правочину. Також в ухвалі ВССУ зафіксована необхідність доведення особою, яка вимагає визнання договору недійсним на підставі нібито відсутності згоди на його укладання, факту порушення своїх прав. Позивачка не тільки не довела в позовній заяві жодної причини для визнання спірного договору недійсним, але навіть і не зазначила про те, які саме її права, та яким саме чином нібито було порушено. Презумпція свободи договору, у тому числі і договору позики, розкривається через зміст статті 65 Сімейного Кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Відповідно до принципу свободи договору, закріпленого в статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору та самостійно визначають розмір плати і порядок розрахунків. За загальним правилом ч. 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Така згода на укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згідно із ч. 3 ст. 65 ЦК України повинна бути письмовою, у тому числі нотаріально посвідченою, якщо правочин підлягав вчиненню з таким посвідченням. Ці вимоги поширюються на вчинення будь-яких правочинів». Таким чином, оспорюваний договір позики не потребує письмової згоди іншого з подружжя, оскільки не потребує ні нотаріального посвідчення, ні державної реєстрації, а доказів, що така згода не могла даватися позивачкою як дружиною усно чоловіку, а також, що кошти були витрачені повністю чи частково не на потреби сім`ї, позивачкою не надано. Крім того, відповідачем 1 [PERSON] подано заяву до суду про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність в один рік для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, а відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивачка в обґрунтування поважності пропуску строку позовної давності у справі зазначає, що їй стало відомо про наявність договору позики лише в липні 2017 року при розгляді апеляційної скарги в апеляційному суді м. Києва на рішення Подільського районного суду м. Києва від 06.12.2016 по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Однак суд вважає, що позивачка мала об`єктивну можливість знати про наявність договору позики, який оскаржується, оскільки ухвала про відкриття провадження у справі № 2-4207/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики була винесена судом ще 12.10.2011. В подальшому зазначена справа неодноразово розглядалася судами протягом майже двох років (з грудня 2011 року по грудень 2013 року). У цей час судові документи, повістки та повідомлення направлялися [PERSON] на адресу [ADDRESS] , яка була також ним зазначена як адреса проживання в позовній заяві про визнання договору позики таким, що не було укладено, та отримувались останнім. Така ж сам адреса зазначена позивачкою в позовній заяві про визнання договору позики недійсним у даній справі. Про те, що позивачка мала можливість знати про наявність договору позики від 29.11.2008 свідчить наявність виконавчого провадження № 35090658, в якому позивачка є стягувачем, а відповідач 2 [PERSON] є боржником та в рамках даного виконавчого провадження органами ВДВС було накладено арешт на квартиру, в якій позивачка проживає. Разом з тим позивачка звернулася до суду 11.12.2017, що підтверджується матеріалами справи, тобто після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Позивачка не надала суду жодного доказу поважності причин пропуску строку позовної давності. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, які не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, крім того враховуючи те, що позовні вимоги подані з пропуском строку позовної давності без поважних на те причин, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання договору позики недійсним задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, а відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed