Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

В лютому 2022 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області про позбавлення батьківських прав, мотивуючи тим, що, вона, [PERSON] (далі - Позивач), [INFO] , спільно з [PERSON] (далі - Відповідач), [INFO] , в період з 13 липня 2016 року по 12 березня 2019 року перебували у шлюбі, про що підтверджує Свідоцтво про шлюб від 13.07.2016 року, Серія [NUMBER] . Після одруження Відповідач проживав у її квартирі за адресою [ADDRESS] , право власності на житло підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 06.06.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1827 та Витягом з ДРРП на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 4505436 від 06.06.2013 року. Але фактично з березня 2017 року по сьогоднішній день не проживали та не проживають однією сім`єю. Від короткого спільного проживання однією сім`єю мають одну дитину: сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (повторне), яке видане Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 19 жовтня 2021 року, Серія [NUMBER] . Однак, одразу після її вагітності та в подальшому після народження сина, Відповідач неодноразово повідомляв її, що дитина не його, про це також говорила і мати Відповідача. Син Позивача не входить у життєві плани Відповідача, Відповідач не буде проживати з нею та їхнім спільним сином, не проявлятиме щодо нього батьківської турботи, не виховуватиме та не утримуватиме його. Його мати сказала, що [PERSON] «не їхнього роду», бо блондин. 11 грудня 2017 року її прооперували праве коліно в Білоцерківській Міській лікарні №2, діагноз - некроз колінного суглобу, з 11 грудня до 29 грудня 2017 року період коли проходило лікування, кожного дня вона їздила на перев`язки. Процес відновлення був тривалим, так як Дитину годувала грудним молоком, тому медикаментозні препарати були в обмеженій кількості. З доглядом за дитиною допомагала мама [PERSON] . Відповідач не допомагав по догляду за дитиною, не допомагав фінансово, не приймав участі у вихованні і розвитку дитини. Відповідач захоплювався мисливством, так само як його батько. Вони жили окремо: дитина і вона в її батьків, відповідач у своїх. 31 січня 2018 року її маму прооперували, операція була по видаленню органа. Був призначений суворий постільний режим. Вони з [PERSON] перебували в селі. У кінці лютого 2018 року вони з сином приїхали додому в Білу Церкву . У цей період по травень місяць вони з сином проживали в м. Біла Церква. Зв`язок з Відповідачем був в телефонному режимі, але не часто. У Відповідача був кнопковий телефон і часто не було зв`язку за його словами. У червні 2018 року декілька разів Відповідач приїздив у село до її батьків, [PERSON] спав у колисці, коли Відповідач зайшов у подвір`я, підбіг до коляски і почав трясти дитину, бо хотів пресвідчитись, що син схожий на нього. Але так, як [PERSON] має світле волосся і світлий віддтінок шкіри, то Відповідача це злило, коли попередили, що викличуть поліцію, то Відповідач пішов з подвір`я. У липні 2018 року їй запропонували вийти з декретної відпустки і приступити до роботи. Порадившись зі своїми батьками, вона вирішила піти на роботу. Так як, батько дитини не допомагав фінансово, а годувати і одягати дитину, купувати засоби гігієни, медикаменти, крім того у [PERSON] лактозна недостатність від народження, він приймає фермент «Мамалак». З 2017 року до 2020 року він приймав оральні каплі, фермент лактази «Мамалак», вартість якого зростала від 210 грн. до 257 грн. відповідно, одного флакона вистачало від 2 до 5 днів, відповідно до періоду росту дитини, ваги. З серпня 2020 року по нині дитина приймає цей фермент у порошкоподібній формі. Батько дитини про хвороби дитини не знає. Бо не цікавиться життям сина. Всі речі для малюка були куплені за її власний кошт та кошти її батьків. Фінансово не допомагав ніхто зі сторони Відповідача, участі у вихованні та розвитку дитини не приймали, не цікавилися фізичною складовою здоров`я, нікого не хвилювало, що дитина їсть, одягає, росте тощо. До цього часу ініціативи до дитини немає. У лютому 2019 року [PERSON] захворів на запалення легень, до 09 березня 2020 року вони перебували на лікуванні у стаціонарі терапевтичного відділення Київської обласної лікарні. Всі потреби, лікування, медикаменти було лише за її власний кошт та кошт батьків. Батько дитини про хвороби дитини не знає. Бо не цікавиться життям сина. До теперішнього часу проявів спілкування з боку батька до дитини відсутні. На основі зазначеного, можна стверджувати, що Відповідач свідомо порушує батьківські обов`язки, ухиляється від виконання обов`язків по вихованню сина, має ігрову залежність, свідомо не сплачує аліменти на дитину, немає тривалий час постійної роботи. Син проживає разом з нею та перебуває на її повному утриманні, що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання [PERSON] № 152-03/381 від 02 лютого 2022 року. Вона піклуюся про сина, виховує, створює належні умови для його розвитку. З сином проживають в належних умовах в двокімнатній квартирі [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності. Відповідач проживає окремо від сина у квартирі своїх батьків за адресою: [ADDRESS] та ухиляється від виконання своїх обов`язків по його вихованню. До подачі Заяви «Про примусове виконання рішення» від 24 вересня 2021 року до ВДВС у м. Біла Церква, Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо стягнення аліментів на сина та отримання Постанови «Про відкриття виконавчого провадження» від 30.09.2021 року ВП № 66977603, також додає Інформацію про виконавче провадження ВП № 66977603 станом на 02.02.2022 року, Відповідач себе ніяк не проявляв по відношенню до сина та Позивача. Відповідач з дати отримання Заяви вище, Постанови про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення аліментів та Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 01 грудня 2021 року № 479 від 05.01.2022 року; станом на 01 січня 2022 року № 477 від 05.01.2022 року; станом на 01 лютого 2022 року № 10514 від 02.02.2022 року почав проявляти активність та «ЛЮБОВ» до її сина. 05 січня 2022 року вона зустрілася із завідуючою ДНЗ № 15 [PERSON] та психологом [PERSON] . Причина зустрічі - Відповідач в збудженому емоційному стані прийшов у дитячий садок і вимагав характеристику на [PERSON] , таку як давали їй. Було взаємно вирішено та написано нею заяву про не надання зустрічі дитини з відповідачем та повідомляти її про спроби відповідача зустрітися з дитиною від 05 січня 2022 року на ім`я Завідуючої ДНЗ № 15 «Теремок». 24 січня 2022 року Позивач отримала на номер телефону Лист-запрошення від Третьої особи «Про обов`язкову присутність на 26.01.2022 року о 11:40 год за адресою [ADDRESS] , щодо розгляду питання участі Відповідача у процесі виховання дитини та визначення способів такої участі за заявою Відповідача. 26 січня 2022 року відвідала засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради, щодо заяви Відповідача з питання участі батька у вихованні дитини. Підсумовуючи почуте, члени комісії дійшли до усної спільної думки, що дитина має все належне для щоденних потреб, ріст і розвиток відповідає віковим та розумовим можливостям, має позитивне емоційне оточення. Проблеми з відсутністю батька не відчуває. За життя, виховання, потреби, розвиток, фізичне здоров`я, духовне та моральне здоров`я, повністю відповідальна мама. Тому, просила суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ( а. с. 1-5 ). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 лютого 2022 року головуючим суддею по справі визначено Орєхова О.І. ( а. с. 49 ) та матеріали передані для розгляду. Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. 09 лютого 2022 року судом було зроблено запити стосовно місця проживання та реєстрації відповідача ( а. с. 53 ), відповідь судом не отримана. 04 травня 2022 року судом повторно було зроблено запит стосовно місця проживання та реєстрації відповідача ( а. с. 54 ). 25 травня 2022 року за вх. № 15884 судом отримано з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області стосовно [PERSON] ( а. с. 55 ). В зазначеній відповіді було вказано, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача. Ухвалою судді від 26 травня 2022 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі ( а. с. 56-57 ). Ухвалою суду від 20 червня 2022 року витребувано в Управлінні інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП в Київській області інформацію про притягнення [PERSON] до кримінальної та/або адміністративної відповідальності органами Національної поліції за період з 13 липня 2016 року по 20 червня 2022 року ( а. с. 76-77 ). 30 червня 2022 року за вх. № 20944 судом отримано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову у повному обсязі, обґрунтовуючи тим, що Позивач постійно відмовляє йому в побаченні з дитиною та не надає інформації щодо стану її здоров`я. Також Позивач чинить перешкоди у спілкуванні його сина з родичами з його боку. Через такі дії Позивача він у лютому 2020 року звертався до Білоцерківського міськрайонного суд з позовом до Позивача про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з неповнолітнім сином. Однак через введений на території України карантин не зміг усунути недоліки позовної заяви та вчасно направити їх на адресу суду, тому позов було повернуто. Також, у грудні 2021 року він вимушений був звернутись до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради із заявою про визначення порядку його участі у вихованні малолітнього сина. Таким, чином аргументи Позивача про його самоусунення від виховання дитини не відповідають дійсності. Він любить свого сина, постійно думає про нього, цікавиться його здоров`ям та розвитком, намагається прийняти участь у його житті. Позивачем всупереч приписів ст. ст. 1281 ЦПК України не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підставі яких можна дійти беззаперечного висновку про те, що він злісно ухиляється від участі у вихованні дитини. Наявність заборгованості по сплаті аліментів не може слугувати підставою для позбавлення батьківських прав. Крім того, хоче звернути увагу, що він не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, на обліку у лікаря психіатра чи нарколога не перебуває, інших залежностей не має - протилежні твердження Позивача є безпідставними, надуманими, голослівними ( а. с. 83-87 ). 13 липня 2022 року за вх. № 22773 судом отримано відповідь на відзив ( а. с. 119-122 ). 14 липня 2022 року протокольною ухвалою суд закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду по суті на 04.08.2022 року ( а. с. 134-137 ). В судовому засіданні 04.08.2022 року за клопотанням представника позивача було оголошено перерву до 21.09.2022 року ( а. с. 147-156 ). В судовому засіданні 04.908.2022 року сторони надавали свої пояснення, ставилися питання та були допитані в якості свідків з боку учасників судового розгляду [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні, яке відбувалося 04.08.2022 року позивач та її представник, кожний окремо, підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просили суд задовольнити вимоги. Відповідач та його представник, в судовому засіданні 04.08.2022 року, кожний окремо, заперечували проти позовних вимог позивача, просили відмовити у задоволенні позовних вимог, так як позивач не довила, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків. В судовому засіданні 21.09.2022 року у позивача та її представника додаткові пояснення були відсутні, лише посилалися на те, що також підтвердження ухилення від батьківських обов`язків є заборгованість зі сплати аліментів. Відповідач та його представник в судовому засіданні 21.09.29022 року зазначали, що при ухваленні рішення про стягнення аліментів, він не був присутнім, про таке рішення йому не було відомо, позивач подала виконавчий лист на виконання лише через 2 роки у зв`язку із чим і виникла заборгованість, але після того, як йому стало про це відомо, він намагається сплачувати частками та погасити таку заборгованість. Третя особа служба у справах дітей Білоцерківської міської ради в судове засідання на 21.09.2022 року свого представника не направила, 20.09.2022 року за вх. № 32752 судом отримано лист про розгляд справи за відсутності представника служби. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, враховуючи пояснення надані останніми в судовому засіданні 04.08.2022 року, враховуючи пояснення свідків, наданих в судовому засіданні 04.08.2022 року, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі в період з 13 липня 2016 року по 12 березня 2019 року перебували у шлюбі, про що свідчить Свідоцтво про шлюб від 13.07.2016 року, Серія [NUMBER] ( а. с. 7 ). Від спільного проживання однією сім`єю у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (повторне), яке видане Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 19 жовтня 2021 року, Серія [NUMBER] ( а. с. 13 ). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано ( а. с. 16-17 ). Вказане рішення набрало законної сили 12.04.2019 року. Згідно свідоцтва про зміну імені, [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] ( а. с. 21 ). З Довідки про реєстрацію місця проживання, виданої Білоцерківською міською радою 02.02.2022 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 30.08.2017 року по теперішній час ( а. с. 15 ). Вказана квартира, за якою зареєстрований [PERSON] , належить згідно договору купівлі-продажу позивачу [PERSON] ( а. с. 8-10 ). Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ( останнього ) від 02.02.2022 року, виданого головним державним виконавцем ВДВС у м. Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ), станом на 01.02.2022 року заборгованість зі сплати аліментів становить 90 380 гривень ( а. с. 30-31 ). Звертаючись до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав відповідача, позивач зазначає, що відповідач жодної допомоги сину не надає, не спілкується з ним, не виявляє батьківського піклування та турботи, не цікавиться життям дитини. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по виханню дитини. Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таке рішення має бути прийнято з метою захисту інтересів неповнолітньої дитини, яка фактично позбавлена його батьківського піклування. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року ( справа № 631/2406/15-ц провадження № 61-36905св18 ). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. У цій справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач [PERSON] не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з матір`ю. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Такої правової позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, провадження № 61-4014св20. Навпаки, відповідач [PERSON] , як у відзиві на позовну заяву позивача так і на протязі всього розгляду справи наголошував, що він любить свого сина, постійно думає про нього, цікавиться його здоров`ям та розвитком, намагається прийняти участь у його житті, однак, позивач сама заважає цьому. Так, у лютому 2020 року (до звернення позивача до суду з цим позовом) [PERSON] звертався до Білоцерківського міськрайонного суд з позовом до позивача про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з неповнолітнім сином, про що свідчить наявна у справі ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.02.2020 року ( а. с. 96-98 ), проте, як вказана позовна заява була повернута [PERSON] у зв`язку з не усуненням недоліків в строк встановлений судом, що не було спростовано сторонами. Відповідач [PERSON] зазначив, що не зміг усунути недоліки позовної заяви та вчасно направити їх на адресу суду через введений на території України карантин. Також, у грудні 2021 року (до звернення позивача до суду з цим позовом) [PERSON] звернувся до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради із заявою про визначення порядку його участі у вихованні малолітнього сина. Як встановлено в судовому засіданні, наразі зазначене питання службою не вирішено. Зазначене не було спростовано з боку представника третьої особи служби у справах дітей БМР Київської області. Рішенням виконавчого комітету Київської області від 08 липня 2022 року за № 423, орган опіки та піклування - виконавчий комітет міської ради дійшов висновку, вважати недостатніми правові підстави, зазначені в позові, для позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та таке позбавлення, наразі є недоцільним, оскільки суперечить найкращим інтересам дитини ( а. с. 118 ). Так, висновок органу опіки та піклування - виконавчого комітету міської ради щодо недостатності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом у сукупності з іншими доказами у справі. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 595/1638/19, провадження № 61-3503 св 21. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. Окрім цього, з наявної заяви позивача [PERSON] , як спрямована завідуючій ДНЗ «Теремок», остання просила сина [PERSON] , [INFO] не віддавати та не надавати зустрічі з його батьком [PERSON] ( а. с. 45 ), що свідчить про перешкоди такого спілкування батьком з дитиною з боку матері. Не знайшли свого підтвердження і посилання позивача, що відповідач притягувався до відповідальності. Так, з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», [PERSON] , [INFO] станом на 22.06.2022 року на території України до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває ( а. с. 104 ). Не надано з боку позивача і жодного належного доказу притягнення відповідача до адміністративної відповідальності. Не знайшли свого підтвердження і доводи позивача, що з народження відповідач не цікався сином, не спілкувався з ним, зазначене спростовуються наявними в матеріалах справи фотографіями ( а. с. 99-100 ). Посилання позивача на те, що відповідач має заборгованість зі сплати по аліментам, що підтверджує ухилення останнього від батьківських обов`язків, не приймається судом до уваги, оскільки не свідчить у повній мірі про ухилення батька від виконання своїх обов`язків. Такої позиції дотримується Верховний суд в постанові від 16.01.2019 року у справі № 465/3694/14-ц. Відповідно, наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд в постанові від 24.10.2018 року у справі №761/2855/17. Так позиція міститься і постанові КЦС/ВС у справі № 466/9380/17 від 17 червня 2021 року. В зазначеній постанові Верховний Суд зазначив, що сам факт несплати аліментів та відсутність спілкування з донькою недостатньо для позбавлення батьківських прав. До того ж, як всиновлено в судовому засіданні під час розгляду справи, відповідач не був обізнаний про вказане судове рішення, оскільки було видано судовий наказ про стягнення з нього аліментів, позивач на протязі двох років не зверталася для примусового стягнення аліментів за судовим наказом, після зварення відповідно державним виконавцем було нараховано заборгованість. Зазначене підтверджується наявною в матеріалах справи, що з заявою про примусове виконання рішення, позивач [PERSON] звернулася до ВДВС 24 вересня 2021 року ( а. с. 22 ), де на підставі виконавчого документу - судового наказу, виданого 06.02.2019 року просила стягнути з боржника стягнені аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , починаючи з 17.01.2019 року. На підставі судового наказу, 30.09.2021 року головним державним виконавцем ВДВС у м. Біла Церква Білоцерківського району Київської області було відкрито виконавче провадження ( а. с. 23 ). Встановлено, що відповідач після того, як дізнався про виконавче провадження, здійснює сплату аліментів, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями ( а. с. 105-106 ) у розмірі по 3000 гривень. Окрім цього, відповідач зазначав в судовому засіданні, що намагався неодноразово зателефонувати позивачу, вирішити питання щодо його спілкування з дитиною, такі спроби виявилися марними, оскільки позивач уникає спілкування. Отже, в судовому засіданні під час розгляду справи було встановлено намагання відповідача спілкуватися з дитиною та надавати їй матеріальну допомогу, приймати участь в житті дитини. Свідок [PERSON] , який є батьком позивача в судовому засіданні пояснив, що відповідач не спілкується з дитиною, станом її здоров`я, не приймає участі у її вихованні. Йому не відомо, що донька забороняє відповідачу спілкуватися з дитиною. З донькою він проживає окремо. Сім`я розпалався у зв`язку з тим, що відповідач не забезпечував родину. Підтвердив, що після народження дитини відповідач ставився до неї як батько. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача в судовому засіданні пояснила, батько дитини не спілкується з нею, не цікавиться. За чотири роки вона не разу не чула, щоб відповідач звертався до позивача з бажанням спілкуватися з дитиною. Підтвердила, що дитина проживає разом з матір`ю. відповідач сплатив кошти лише двічі у 2022 році. З дитиною допомагають вони з батьком, фінансова та морально. Свідок [PERSON] , яка працює в садочку психологом в судовому засіданні пояснила, що 04 січня 2022 року батько дитини приходив до садочку, прийшов поцікавитися дитиною. Дитина на той час хворіла, домовилися, що батько прийде пізніше і більше батько не прийшов. В розмові дитина про батька не питала та не згадувала. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідача в судовому засіданні пояснила, що після народження дитини все було добре, батько спілкувався з нею, а після розірвання шлюбу позивач почала забороняти та чинити перешкоди в такому спілкуванні. Пояснила, що гроші для дитини, смаколики, речі передавалися. Її син постійно телефонував [PERSON] і хотів зустрітися з сином, але остання відмовляла з різних підстав. В неї склалося таке враження, що позивач хоче щоб дитина не знала батька та бабусю з дідусем. Підтвердила, що син любить [PERSON] і хоче з ним бачитися та спілкуватися. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працює в дошкільному закладі № 28 помічником вихователя та є тіткою відповідача по справі. Розповіла, що з [PERSON] вона познайомилася у 2014 році, її представляли, як дівчину [PERSON] . Спочатку вони жили в цивільному шлюбі, а потім уклали шлюб. Все у них було добре. Народився [PERSON] . [INFO] і після народження [PERSON] проживала місяць у своїх батьків. Після чого, вони переїхали до батьків [PERSON] , де проживали деякий час. Потім в жовтні переїхали до квартири [PERSON] . [PERSON] працював позмінно, з восьмої години до двадцятої години та з 20 години до восьмої години ранку. В грудні вони розійшлися, [PERSON] і його батько допомагали [PERSON] , грошима, одягом та іграшками. Їй відомо, що [PERSON] казала, що спілкуватися не хоче, [PERSON] тільки її син. Наголошувала, що [PERSON] прекрасний батько, хоче спілкуватися з дитиною та брати участь в його вихованні та житті. Свідок [PERSON] , яка є двоюрідною сестрою відповідача в судовому засіданні пояснила, що після розлучення [PERSON] з [PERSON] , вона бачила їх разом з дитиною. Потім [PERSON] почала відмовляти [PERSON] в спілкуванні з дитиною. Після цього вони з [PERSON] звернулися до служби у справах дітей. [PERSON] хотів відкрити рахунок на ім`я дитини та перераховувати кошти, але йому було в цьому відмовлено, пояснили, що тільки мати дитини може відкрити такий рахунок. Потім вона йому допомогла і вони зверталися до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, але позову було повернуто, так як через карантинні обмеження, не змогли усунути недоліки позовної заяви та вчасно направити їх на адресу суду. [PERSON] не було відомо про стягнення з нього аліментів. Вислухавши пояснення свідків, суд, надає критичної оцінки свідченням свідків, які були допитані на боці позивача, оскільки їх покази спростовуються іншими доказами, які наявні в матеріалах справи та які були встановлені та досліджені судом. Відповідно до статті 76 ЦПК Країни доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, в судовому засіданні під час розгляду вказаної справи не знайшло свого підтвердження того, що відповідач [PERSON] у відповідності до вимог ст. 164 СК України ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). А тому, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача до відповідача про позбавлення батьківських прав є не доведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. При зверненні до суду з вищевказаними позовними вимогами позивачем було сплачено судові витрати у розмірі 993 гривень, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією ( а. с. 6 ). Оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача і понесенні останньою судові витрати у вищезазначеному розмірі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed