Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

У листопаді 2021 року представник [PERSON] в інтересах позивачки [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору недійсним, уточнивши 07.06.2022 року коло учасників процесу відповідно до уточненої позовної заяви від 07.06.2022 року, із залученням третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , в якій просила визнати недійсним договір позики грошей, укладений 20.07.2018 року між [PERSON] та [PERSON] на суму 6\~000 доларів США. В обґрунтування позову зазначила, що в провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа № 185/2770/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. У рамках зазначеної цивільної справи ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.10.2021 року було прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу до спільного розгляду з первісним позовом. Відповідно до вищезазначеного зустрічного позову [PERSON] просив стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 3000 доларів США за договором позики від 20.07.2018 року, посилаючись на те, що у період шлюбних відносин [PERSON] 20.07.2018 року отримав у борг від [PERSON] , без нарахування процентів, 6\~000 доларів США на купівлю автомобіля IVECO, з поверненням боргу у строк до 20.12.2020 року, а повернув борг після розірвання шлюбу. Таким чином, для позивачки суттєве значення має факт отримання колишнім чоловіком у борг 6000 дол. США за час шлюбних відносин, так як своєї згоди вона чоловіку на укладення зазначеного правочину не давала, який виходить за межі дрібного побутового. Вважає, що договір позики від 20.07.2018 року був укладений не в інтересах сім`ї, так як запозичені кошти у розмірі 6000 дол. США не стосувались купівлі автомобіля IVECO, який фактично був придбаний 24.07.2018 року за 10010 грн. відповідно до даних ТСЦ МВС № 1247 від 21.10.2021 року. А тому, на думку позивачки, вищезазначений договір позики від 20.07.2018 року є недійсним. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2021 року відкрито провадження у справі та розгляд справи визначено проводити у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В порядку ст. 178 ЦПК України представником відповідача [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому остання просила у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що для укладення договору позики отримання згоди другого з подружжя не потрібно, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а лише носить характер зобов`язальних правовідносин. У судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги на доводах та підставах, викладених у позові, просила задовольнити позов у повному обсязі, відмовившись від раніше заявлених клопотань з приводу розгляду зазначеної справи. Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у позові на доводах та підставах, викладених у відзиві на позовну заяву. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про розгляд справи, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступне. Судом встановлено, що в провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа № 185/2770/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. У рамках зазначеної цивільної справи ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.10.2021 року було прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу до спільного розгляду з первісним позовом. Відповідно до вищезазначеного зустрічного позову [PERSON] просив стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 3000 доларів США за договором позики від 20.07.2018 року посилаючись на те, що у період шлюбних відносин між подружжям, [PERSON] 20.07.2018 року отримав у борг від [PERSON] , без нарахування процентів, 6\~000 доларів США на купівлю автомобіля IVECO, з поверненням боргу у строк до 20.12.2020 року, а повернув борг після розірвання шлюбу. Позивачка вважає, що вищезазначений договір позики від 20.07.2018 року є недійсним, так як своєї згоди вона колишньому чоловіку на укладення зазначеного правочину не давала, який виходить за межі дрібного побутового. Посилалась на відсутність справжніх намірів відповідача діяти в інтересах сім`ї з приводу позики 6000 дол. США на купівлю автомобіля IVECO, який фактично був придбаний 24.07.2018 року за 10010 грн., відповідно до даних ТСЦ МВС № 1247 від 21.10.2021 року. Вищезазначені обставини стали підставою для звернення позивачки до суду, як заінтересованої сторони, з позовом про визнання договору позики недійсним, укладеного між відповідачем та третьою особою. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками,а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16. За положеннями цивільного законодавства, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16З (провадження №14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.\~Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач у справі має довести, що такий правочин саме в момент його укладання, зокрема, суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Згідно з частинами другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Право на звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним виникає у особи, яка не була учасником правочину у разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін до попереднього стану. Порядок здійснення подружжям прав спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст.ст. 63, 65 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частини друга та третя статті 65 СК України). Судом встановлено, що у період шлюбних відносин сторін [PERSON] отримав у [PERSON] у борг, без нарахування процентів, 6\~000 доларів США на купівлю автомобіля IVECO, з поверненням боргу у строк до 20.12.2020 року, про що склав власноручно розписку від 20.07.2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми. У контексті ч. 1 ст. 1047 ЦК України сторони за договором боргу грошей від 20.07.2018 року дотримались письмової форми договору, без його нотаріального посвідчення, так як законом посвідчення такої форми договору нотаріусом не вимагається. Отже, з урахуванням вимог ст. 65 СК України, письмова форма згоди від одного із подружжя, у разі укладення договору, який виходить за межі дрібного побутового, вимагається лише за певними видами правочинів, в інших випадках ні, що свідчить про те, що позивачка, у разі укладення відповідачем з третьою особою договору позики грошей у розмірі 6000 дол. США, не була позбавлена права надати своєму чоловіку зазначену згоду в усній формі. У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Так, відповідно до ч. 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Представником позивача, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, суду не були надані переконливі докази щодо необізнаності [PERSON] стосовно боргових зобов`язань [PERSON] та ненадання останньому згоди на укладення договору позики грошей від 20.07.2018 року, а тому суду не було доведено, що вчиненням зазначеного правочину були порушені права та законні інтереси позивача. Доводи представника позивачки про відсутність справжніх намірів відповідача діяти в інтересах сім`ї з приводу позики 6000 дол. США на купівлю автомобіля IVECO, який фактично був придбаний 24.07.2018 року за 10010 грн., відповідно до даних ТСЦ МВС № 1247 від 21.10.2021 року, судом не можуть бути прийняті до уваги, так як при розгляді зазначеного спору суд перевіряє, чи мало місце порушення інтересів заінтересованої особи при укладанні договору позики грошей між сторонами, та, як наслідок, визнання його недійсним. Крім того, на даний час на розгляді у Павлоградському міськрайоному суді Дніпропетровської області триває розгляд цивільної справи № 185/2770/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта\~статті 65 СК України). Тому, боргові зобов`язання подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї підлягають з`ясуванню саме судом під час розгляду такої категорії справ, як спір про поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким чином, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , про визнання договору недійсним слід відмовити у повному обсязі. Судові витрати по справі, відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed