Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-04 00:00:00

У березні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про встановлення факту переходу права власності на земельну ділянку та визнання права власності. Позов мотивований тим, що [PERSON] придбав на підставі договору купівлі продажу від 21.05.1998 р. у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І.В., за реєстр. № 1-1109. Право власності на будинок з надвірними господарськими будівлями і спорудами, було зареєстровано в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації 24.06.1998 р., реєстрова книга № 487, реєстр. № 106. У 2021 році з метою оформлення земельної ділянки під будинком у власність, позивач звернувся за замовленням технічної документації. Після отримання технічної документації, [PERSON] до міської ради із заявою про передачу у власність земельної ділянки по [ADDRESS] у власність, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Однак департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради було надано відповідь, що вказана земельна ділянка вже передана у приватну власність відповідачу, а відтак відсутні підстави для підготовки проекту рішення стосовно передачі цієї ділянки у власність позивача. Позивач зазначає, що він є власником будинку, тому у встановленому порядку набув право власності на неї, проте всі документи на земельну ділянки та державний акт оформлені на колишнього власника [PERSON] , а міська рада відмовляється прийняти документи позивача та підготувати проект відповідного рішення. Посилаючись на викладене, просить суд встановити юридичний факт того, що відбувся перехід права власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:02:129:0019, межа якої визначена державним актом на право власності на землю від 15.06.1998 р., від [PERSON] , до [PERSON] та визнати право власності на цю земельну ділянку за [PERSON] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2022 року відкрито провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Орган місцевого самоврядування повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених\~законом\~повноважень, не перевищуючи їх. Під встановленими\~законом\~повноваженнями прийнято розуміти як ті, на наявність яких прямо вказує\~закон, так звані «прямі повноваження», так і повноваження, які прямо\~законом\~не передбачені, але безпосередньо випливають із положень\~закону\~і є необхідними для реалізації суб`єктом владних повноважень своїх функцій (завдань), так звані «похідні повноваження». Також орган місцевого самоврядування зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені\~законом\~засоби. Відповідно до\~ч. 3 ст. 24 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені\~Конституцією\~і законами України, та керуються у своїй діяльності\~Конституцією\~і законами України, актами Президента України, КМУ. Судом встановлено, що [PERSON] належить на праві власності житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером 1210100000:02:129:0019, загальною площею 826 кв.м. Підставою виникнення права власності на будинок є договір купівлі продажу від 21.05.1998 р., посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І.В., за реєстр. № 1-1109. Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає\~принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який закріплений у загальному вигляді в законі, та знаходить своє втілення у положеннях\~статті 377 Цивільного кодексу України\~та\~статті 120 Земельного кодексу України. Так, відповідно до цих статтей, до особи, яка набула право власності, на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, право власності чи користування на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення. Виходячи з цього, логічним є положення, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. Аналогічний підхід був сформований у Земельному кодексі України від 18.12.1990 р. (в редакції на час виникнення спірних відносин). Отже, законодавством закріплено автоматичний перехід правового режиму земельної ділянки за будівлею, спорудою чи житловим будинком (окрім багатоквартирного). За загальним правилом земля слідує за нерухомим майном. Суд вважає, що додатково встановлювати чи визнавати факт переходу права власності на земельну ділянку, яка призначена для обслуговування житлового будинку, не є правильним, оскільки такий перехід відбувається в силу прямої норми закону, тому підтверджувати такий перехід ще й рішенням суду, не є доцільним. Такий спосіб захисту не буде ефективним. Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова ВП ВС від 05.06.2018, справа №\~338/180/17, постанова ВП ВС від 11.09.2018, справа №\~905/1926/16, постанова ВП ВС від 30.01.2019, справа №\~569/17272/15-ц). Крім того, законодавством не передбачено встановлення таких фактів, оскільки юридичний факт повинен створювати умови для реалізації особою особистих немайнових або майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Юридичний факт не може встановлюватись для обставини, яка вже відбулась, тобто є такою, що об`єктивно існує. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що встановити факт переходу права власності на земельну ділянку не є можливим в рамках розгляду даного спору, тому ця позовна вимога задоволенню не підлягає. В частині позовних вимог про визнання права власності на спірну земельну ділянку, суд вказує таке. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок передбачений статтею 118 ЗК України, який включає в себе такі стадії: подання заяви зацікавленою особою у приватизації земельної ділянки до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування; розгляд клопотання відповідним органом про надання дозволу на розробку проекту землеустрою на відведення земельної ділянки; погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, який здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин; прийняття рішення відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування про затвердження проекту землеустрою земельної ділянки та передача її у власність. Згідно зі\~ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є недоторканим. Статтею 41 Конституції України\~та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього\~права\~чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена\~права власності\~або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 12 Земельного Кодексу України\~до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього\~Кодексу. Відповідно до п. 34 ч. 1\~ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. За змістом ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до\~Закону України Про Державний земельний кадастр, право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Надання у користування (власність) земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122\~цього Кодексу. Земельні ділянки державної та комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна, що перебувають у державній чи комунальній власності, передаються особам, зазначеним у\~пункті а частини другої статті 92\~цього Кодексу, лише на праві постійного користування. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Аналогічний порядок застосовується і у випадку реєстрації земельної ділянки на нового власника при переході права власності на будинок, споруду чи інше нерухоме майно (окрім багатоквартирного будинку). Так, спір виник з приводу того, що на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , державний акт та інші технічні документи, видані на колишнього власника [PERSON] , і в той же час Дніпровська міська рада фактично не визнає факту переходу права власності та не бажає передавати цю земельну ділянку новому власнику та видавати відповідне рішення. Отже, фактично виник спір між новим власником земельної ділянки та Дніпровською міською радою, а не колишнім власником земельної ділянки. Проте Дніпровська міська рада не залучена до участі у справі в якості відповідача або співвідповідача. Відповідних клопотань за весь час розгляду справи у суді, не надходило. Не залучено також Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області. Порядок визнання права власності на земельну ділянку, дещо відмінний від такого ж порядку визнання права власності на нерухоме майно, будівлі, споруди в судовому порядку, оскільки земля є специфічним об`єктом правового регулювання і основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Суд не може підміняти собою відповідні органи державної влади, та визнавати право власності на земельну ділянку без ухвалення відповідного владно-адміністративного рішення в частині перевірки технічної документації та реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі на нового власника. Суд вважає, що в даному випадку спір може мати ознаки публічно-правового, оскільки фактично державними органами в особі Дніпровської міської ради та Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області не визнається перехід права власності та не погоджується технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі. Однак, з матеріалів справи також видно, що позивачем не надано доказів, що технічна документація надавалась для погодження Головному управлінню Держгеокадастру у Дніпропетровській області, або позивач звертався до відповідних органів для реєстрації земельної ділянки. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. За змістом спору порушене право позивача полягає у відмові відповідних органів, а саме Дніпровської міської ради та Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області надати погодження технічної документації із землеустрою та передати земельну ділянку у власність, що слугувало б підставою для подальшої реєстрації за позивачем права власності на цю земельну ділянку. Крім цього, як встановлено у справі, спірна земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на яку претендує позивач, перебуває у власності іншого громадянина. Відповідно до ч. 3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: визнання права; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів. Отже, враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, вбачаються підстави для висновку, що вірним способом захисту у спірних правовідносинах є оскарження бездіяльності Дніпровської міської ради та Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, якими фактично позивачу відмовлено у погодженні замовленої ним у ФОП [PERSON] технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також при необхідності, оспорення рішень, які слугували підставою для виготовлення документації і реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за іншим громадянином із скасуванням реєстрації такого права. Зважаючи на викладене, позов визнається необґрунтованим і таким, що заявлено до неналежного відповідача, а відтак у його задоволенні належить відмовити повністю. В силу положень ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed