Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] та просить стягнути з відповідача на свою користь суму безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 4 220,00 грн. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що в січні 2021р. ним було знайдено контакти в соціальній мережі Інстаграм чемпіонки з бодібілдингу [PERSON] , яка пропонувала на своїй сторінці послуги з індивідуального тренування. За попередньою домовленістю з метою укладення в майбутньому договору про надання послуг з тренування в обумовленій кількості 23.01.2021р. позивачем було переведено на картковий рахунок відповідача, який вона повідомила, суму в розмірі 4 220,00 грн. Позивач вказує, що особисто не знайомий з відповідачкою, жодного разу з нею не зустрічався, договір про надання послуг між сторонами укладено не було, тренування не проведено, а, відтак, сторони не пов`язані жодними договірними правовідносинами. У травні 2021 року позивачем було направлено до відповідача лист-претензію щодо повернення коштів, однак ні відповіді на претензію, ні коштів на рахунок позивача не надійшло, що зумовило позивача звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 04.10.2021р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулися з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 ЦПК України. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. Матеріалами справи в сукупності, і в тому числі, довідкою Акціонерного товариства комерційний банк «Приват-Банк» від 25.08.2022р. №20.1.0.0.0/7-220823/1343, підтверджується, що позивачем на рахунок відповідача 23.01.2021. були перераховані кошти в розмірі 4 220,00 грн. Позивач зазначає, що жодних договірних правовідносин з відповідачем не має, кошти були перераховані за попередньою домовленістю з метою укладення в майбутньому договору про надання послуг з тренування. Однак договору укладено не було, тренування не проводились, з огляду на що просить стягнути ці кошти, як безпідставно отримані відповідачем. У відповідності до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себя за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себя за рахунок іншої особи. Отже, вказана стаття визначає загальні умови існування цивільно-правових зобов`язань, що виникають у зв`язку із так званим безпідставним збагаченням, тобто набуттям або збереженням майна без достатньої правової підстави. Зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов: по-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння. По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою. По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. До відсутності правової підстави відноситься також і ситуація, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала. Як встановлено вище, позивачем були перераховані кошти відповідачу в сумі 4 220,00 грн. Для спростування доводів позову відповідач не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, жодних належних і допустимих доказів, визначених законом, суду не надав. Позивач звернувся до відповідача з листом-претензією від 07.05.2021р. повернути грошові кошти. Вказаний лист отриманий відповідачем 13.05.2021р., про що свідчить трекінг поштових відправлень. Відповідач грошові кошти на повернула і зворотнього не довела. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини справи, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог та їх задоволення в повному обсязі. Судовий збір розподіляється відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved