Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-22 00:00:00

01.02.2022 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 65201 грн.. В його обґрунтування послався на те, що вона працювала у ВП «Шахта «лісова» ДП «Львіввугілля». При звільненні з нею не було проведено розрахунок по заробітній платі, яка станом на 17.09.2021 складала 131890,38 грн.. Остаточний розрахунок було проведено 30.12.2021. Просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ч.1 ст.117 КЗпП у розмірі 65201,06 грн. згідно із наданим розрахунком. Ухвалою від 07.02.2022 у справі відкрито провадження. 03.03.2022 представник відповідача подав відзив, в якому зазначив, що 17.09.2021 позивачка фактично не працювала, перебувала у відпустці. Заборгованість по заробітній платі була повністю виплачена їй 30.12.2021. Позивачка не зверталась до них із вимогою про виплату належних сум. Про таку вимогу вони дізнались лише 14.02.2022. Також представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності. Вважає, що позивач пропустив тримісячний строк звернення із вимогами про стягнення середнього заробітку. 10.06.2022 розгляд справи відкладався. 13.06.2022 позивач подав відповідь на відзив. 28.06.2022 представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. вказав, що заробітна плата позивачу була виплачена 30.12.2021. Просив задовольнити позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вказав, що позивачка звільнилась 17.09.2021. В цей час була на роботі, подала заяву на звільнення у зв`язку із неможливістю виконувати роботу по стану здоров`я і в цей же день було видано наказ про звільнення та видано трудову книжку. Відповідачу відомо, що розрахунок при звільненні працівника відбувається в день звільнення. Вважає, що не потрібно було позивачу додатково звертатись із заявою про вимогу сплати заробітної плати, належної йому при звільненні. Представник відповідача суду пояснив, що в день звільнення позивачка не працювала, була у відпустці. 17.09.2021 була на підприємстві, подала відповідні документи та заяву про звільнення. В подальшому вона не звертався до підприємства із вимогами про виплату недонарахованої заробітної плати. Тому вважає, що позивачка пропустила строк позовної давності та у позовних вимогах слід відмовити повністю. Вислухавши пояснення\~представників \~сторін,\~оцінивши докази\~по справі,\~суд дійшов\~ \~ наступного\~висновку. Позивачка працювала у ВП «Шахта «лісова» ДП «Львіввугілля», що підтверджується копією трудової книжки (а.с.7-12 т.1). На підставі наказу №147-к від 17.09.2021 позивачка була звільнена з посади в.о. зав.складу ВМ (роздавальника ВМ) ВіТБ з 17.09.2021 у зв`язку із виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи (профзахворювання) згідно п.2 ст.40 КЗпП України (а.с.13 т.1). Станом на час звільнення 17.09.2021 відповідачем не було виплачено заробітну плату, яка належала позивачу при звільненні. Згідно із довідкою ВП «Шахта «лісова» ДП «Львіввугілля» №4/1-15/1705 від 31.12.2021 заборгованості по заробітній платі позивача була погашена 30.12.2021 (а.с.14 т.1). Відповідно до даних про нараховану заробітну плату від 17.01.2022 заробітна плата позивача за липень 2021 року становила 12984 грн., кількість днів стажу 31, за серпень 2021 року 26263,25 грн., кількість днів стажу 31 (а.с.15 т.1). Розмір середньоденної заробітної плати за два останні місяці, які передували звільненню згідно із розрахунком позивача складає (12984,00 + 26263,25) : (31 + 31) = 633,02 грн.. Зазначений розмір середньоденної заробітної плати не заперечується відповідачем. Позивачем здійснений розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати вказаних сум станом на 29.12.2021 до часу проведення остаточного розрахунку. Відповідач провів повний розрахунку із позивачем по заробітній платі 30.12.2021. В результаті дій відповідача позивачу в день звільнення не було виплачено належну йому заробітну плату, що поставило його у скрутне матеріальне становище. Розмір середнього заробітку за весь час затримки становить 633,02 грн. * 103 дні = 65201,06 грн.. Відповідно до вимог\~ст.43 Конституції України\~держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як передбачено ч.1\~ст.1 Закону України «Про оплату праці»\~ заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із ст.94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. У відповідності до ч.1\~ст.116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до\~ст.117\~КЗпП України\~в разі\~невиплати з\~вини власника\~або уповноваженого\~ним органу\~належних звільненому\~працівникові сум\~у строки,\~зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Результат аналізу наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що сума середнього заробітку (заробітна плата), належна до сплати працівникові, має бути виплачена у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117\~КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Втім, встановлений статтею 117\~КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Тому суд не приймає доводи відповідача про те, що останній не працював в день звільнення і не звертався із вимогою про виплату йому заробітної плати, що є обов`язком відповідача і закон не вимагає окремого звернення із такими вимогами. Отже посилання представника відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду із даними вимогами суд також вважає необґрунтованими з наведених вище підстав. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3\~ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір середнього заробітку відповідає принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Такий висновок також викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.03.2020 в справі №569/6583/16-ц, в якій остання відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Позивач в позовній заяві просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати станом на 29.12.2021. Представник позивача підтримав розмір наведеного середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати по час проведення розрахунку 30.12.2021, і такий становить - 65201,06 грн.. Заявлений позивачем розмір середнього заробітку відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності. Тому позов слід задовольнити у повному обсязі. На підставі приписів ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути 992,40 грн. судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: approved