Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

Представник позивача Білгород-Дністровської міської ради звернувся 28.12.2020 року до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог позивача Свої позовні вимоги представник позивача - Білгород-Дністровської міської ради обґрунтовує тим, що [PERSON] являється власником 4/10 частин житлового будинку розташованого по [ADDRESS] , що підтверджується відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно. Право власності на земельну ділянку під вказаним житловим будинком не зареєстровано. Розпорядженням міського голови №96 від 18.06.2020 року «Про заходи запобігання самочинного будівництва на території міста» створено робочу групу по запобіганню самочинного будівництва в зв`язку з тим, що Постановою Кабінету Міністрів України «Про оптимізацію органів державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду» №219 з 18.03.2020 року зупинено дію постанови Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року №553 «Про затвердження Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю» до початку виконання функцій і повноважень Державної інспекції містобудування - відділ державного архітектурно-будівельного контролю Білгород-Дністровської міської ради наразі не може здійснювати заходи державного архітектурно-будівельного контролю. Вказаною робочою\~групою,\~з виїздом\~на місце,\~02\~липня 2020\~року з`ясовано,\~що громадянином\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~розпочато (ведеться)\~будівництво прибудови\~до житлового\~будинку по\~ [ADDRESS] \~зі сторони\~проїзду між\~цим житловим\~будинком та\~багатоповерховим житловим\~будинком,\~що будується\~по [ADDRESS] ,\~а саме:\~виконані будівельні\~роботи з\~влаштування стрічкового\~фундаменту з\~бетонних фундаментних\~блоків (товщ.\~400\~мм)\~та влаштування\~по верху\~цих блоків\~перекриття зі\~збірних плит\~перекриття (товщ.\~220\~мм).\~Зовнішні розміри\~прибудови -\~3,2\~м х 13,2 м. Будь-яких документів дозвільного характеру на будівництво, як і правовстановлюючих документів на земельну ділянку [PERSON] не надав членам робочої групи. Відповідно до даних єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів відсутня інформація про початок виконання відповідачем [PERSON] підготовчих або будівельних робіт з будівництва прибудови до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ Рішень щодо передачі у власність/користування, в тому числі на умовах оренди земельної ділянки Білгород-Дністровською міською радою не приймалось, що зафіксовано в акті з посиланням на лист Управління комунальної власності Білгород-Дністровської міської ради №537 від 20.07.2020 року. \~ \~ \~ \~ Вихідні дані для проектування об`єкту по [ADDRESS] , Управлінням містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради ради не надавались, що підтверджується листом Управління №704/286 від 17.07.2020 року та зафіксовано в акті від 21.07.2020 року. Отже, робочою групою встановлено, що [PERSON] проводить будівельні роботи з будівництва прибудови до житлового будинку на землях загального користування, в межах «Першої зони охорони археологічного культурного шару середньовічної фортеці і залишків античного міста Тіра», затвердженої наказом Міністерства культури і туризму України від 30.12.2018 року №1642/0/16-08 (зона ІК- 1). Враховуючи те, що [PERSON] без належних документів, які б надавали право на проведення будівельних робіт, так і без належних документів на право власності (право користування) на земельну ділянку, а незаконні дії [PERSON] порушують права Білгород-Дністровської міської ради, тому з метою захисту прав територіальної громади Білгород-Дністровська міська рада звертається до суду з позовом про усунення [PERSON] перешкод у користуванні земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] . Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.12.2020 року було відкрито загальне позовне провадження по зазначеній вище справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.04.2022 року було закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Короткий виклад позицій сторін по справі Представник позивача Білгород-Дністровської міської ради в судове засідання не з`явився, проте надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності за наявними матеріалами. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, проте адвокат Гербей А.А., який діє в його інтересах, надав на адресу суду заяву,згідно якої просив розглядати справу за його відсутності, просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідач [PERSON] згідно Свідоцтва про право на нерухоме майно серії [NUMBER] від 04.03.2010 року, є власником 4/10 часток житлового будинку [ADDRESS] . Зазначене підтверджується також Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22688764 від 25.03.2010 року. Розпорядженням міського голови №96 від 18.06.2020 року «Про заходи запобігання самочинного будівництва на території міста» створено робочу групу по запобіганню самочинного будівництва в зв`язку з тим, що Постановою Кабінету Міністрів України «Про оптимізацію органів державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду» №219 з 18.03.2020 року зупинено дію постанови Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року №553 «Про затвердження Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю» до початку виконання функцій і повноважень Державної інспекції містобудування - відділ державного архітектурно-будівельного контролю Білгород-Дністровської міської ради наразі не може здійснювати заходи державного архітектурно-будівельного контролю. Вказаною робочою\~групою,\~з виїздом\~на місце,\~02\~липня 2020\~року з`ясовано,\~що громадянином\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~розпочато (ведеться)\~будівництво прибудови\~до житлового\~будинку по\~ [ADDRESS] \~зі сторони\~проїзду між\~цим житловим\~будинком та\~багатоповерховим житловим\~будинком,\~що будується\~по [ADDRESS] ,\~а \~саме:\~виконані будівельні\~роботи з\~влаштування стрічкового\~фундаменту з\~бетонних фундаментних\~блоків (товщ.\~400\~мм)\~та влаштування\~по верху\~цих блоків\~перекриття зі\~збірних плит\~перекриття (товщ.\~220\~мм).\~Зовнішні розміри\~прибудови -\~3,2\~м х 13,2 м. Будь-яких документів дозвільного характеру на будівництво, як і правовстановлюючих документів на земельну ділянку [PERSON] не надав членам робочої групи. Відповідно до даних єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів відсутня інформація про початок виконання відповідачем [PERSON] підготовчих або будівельних робіт з будівництва прибудови до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ Згідно Акту від 21.07.2020 року було встановлено, що відповідач [PERSON] виконує самочинні будівельні роботи з будівництва прибудови до житлового будинку за зазначеною вище адресою із захопленням земельної ділянки в межах «Першої зони охорони археологічного культурного шару середньовічної фортеці і залишків античного міста Тіра», затвердженої наказом Міністерства культури і туризму України від 30.12.2018 року № 1642/0/16-08 (зона ІК- 1). Згідно повідомлення Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області №42/17182 від 02.09.2020 року, умисна форма вини в діях гр. [PERSON] не встановлена. В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що Рішенням Білгород-Дністровської міської ради «Про надання в постійне користування земельних ділянок громадянам на території міста Білгород-Дністровський» №122ХХІІІ від 29.12.1998 року, відповідачу [PERSON] було передано в постійне користування земельну ділянку площею 45,3 кв.м. по [ADDRESS] (ділянка № [NUMBER] ) для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Рішенням Білгород-Дністровської міської ради №437-VІІІ «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передачу земельних ділянок у власність», було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передано безоплатно у власність з цільовим призначенням 02.01- для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] земельну ділянку площею 0,0985 га по [ADDRESS] . Кадастровий номер земельної ділянки 5110300000:01:002:0939. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №289242912 від 09.12.2021 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є власниками земельної ділянки площею 0,0985 га по [ADDRESS] . Кадастровий номер земельної ділянки 5110300000:01:002:0939. Згідно Звіту від 11.06.2020 року, проведеного ПП «Малахит» про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкту веранди літ «а3» за адресою: [ADDRESS] , по кваліфікаційним ознакам технічний стан будівельного матеріалу стін, перемичок, перекриттів та даху не задовільний та будова бідняга знесенню. Усі будівельні матеріали не відповідають будівельним нормам та вимогам. Статтею 5 ЦПК України\~передбачено, що,здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За загальними правилами статей\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою\~статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів наведений у\~ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За змістом статей\~316,\~317,\~321,\~391\~ЦК України право власності\~це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей\~16,\~386,\~391 ЦК України. У\~статті 328 ЦК України\~зазначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 386 ЦК України\~встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до частини 1\~статті 376 ЦК України\~житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Пунктом 1 частини першої\~статті 2\~Закону України «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, в редакції чинній на дату про проведення державної реєстрації речових прав\~28 серпня 2018 року, (надалі\~Закон №1952-IV), визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі\~державна реєстрація прав)\~офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повнотивідомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої\~статті 3 Закону №1952-IV). У пунктах 1 та 2 частини 3\~статті 10 Закону №1952-IV\~зазначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Згідно ч. 2 статті 18 Закону №1952-IV зазначено, перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Особливості процедури державної реєстрації прав власності на нерухоме майно визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ №1127 від 25.12.2005 року (даті Порядку). Відповідно до п. 40 Порядку в редакції чинній на дату про проведення державної реєстрації речових прав\~06.06.2018 року, державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком. Суд звертає увагу сторін, що згідно матеріалів справи достеменно встановлено, що земельна ділянка, в користуванні якою сторона позивача просить усунути перешкоди у користуванні відповідача [PERSON] , на даний час перебуває у спільній сумісній власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Тобто, фактично сторона позивача Білгород-Дністровської міської ради просить усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка на теперішній час належить іншим особам та просить обмежити право відповідача [PERSON] на користування та розпорядженням належним йому на праві приватної власності майном, що не відповідає загальним засадам цивільного судочинства та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Захист цивільних прав\~- це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорені або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також\~у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси. У абзаці 2 п. 11\~постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року\~Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга\~статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За таких підстав, суд дійшов висновку про те, що представником позивача Білгород-Дністровською міською радою, не доведено належним чином те, що відповідач [PERSON] порушує права територіальної громади, а тому у відповідності до статей\~15,\~16 ЦК України\~право позивача не підлягає захисту судом. Згідно із частинами 1-4\~статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до\~статті 8 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права.\~Конституція України\~має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі\~Конституції України\~і повинні відповідати їй. Норми\~Конституції України\~є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі\~Конституції України\~гарантується. Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), пп.2836, Series A№18). Крім того, порушення судового провадження саме пособі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції\~гарантувати права, які є практичними та ефективними, а нетеоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а\~й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі\~провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п.45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п.25, ECHR 2002-II). У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року\~у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд\~нагадує,\~що\~п.\~1\~статті\~6 Конвенції\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,\~але це не може сприйматись\~як\~вимога\~надавати\~детальну\~відповідь\~на\~кожен аргумент.\~Межі цього обов`язку можуть бути різними\~в\~залежності від характеру рішення.\~Крім того,\~необхідно брати до уваги,\~між іншим,\~різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,\~традиції,\~юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.\~Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,\~що\~випливає\~зі\~статті\~6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див.\~«Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18\~Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства\~обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює,\~що згідно з його усталеною практикою,\~яка відображає принцип,\~пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у\~рішеннях\~судів\~та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави,\~на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт\~1\~статті\~6\~Конвенції зобов`язує\~суди обґрунтовувати свої рішення,\~його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.\~Міра,\~до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування\~рішення,\~може\~бути різною\~в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.\~Spain) від\~9\~грудня 1994 року,\~серія A,\~N 303-A,\~п.\~29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін,\~орган влади зобов`язаний виправдати\~свої\~дії,\~навівши\~обґрунтування\~своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.\~Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення\~обґрунтованого\~рішення полягає в тому, щоб продемонструвати\~сторонам, що вони були почуті. Крім\~того, вмотивоване\~рішення\~дає\~стороні\~можливість\~оскаржити\~його та отримати його\~перегляд\~вищестоящою\~інстанцією.\~Лише\~за\~умови винесення\~обґрунтованого\~рішення\~може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див.\~рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland),\~N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Частиною 1\~статті 2 ЦПК України\~визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У\~статті 11 ЦПК України\~зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Частинами 1 та 2\~статті 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За змістом статей\~12\~та\~81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У\~статті 76 ЦПК України\~зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України\~передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному\~\~та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно п. 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення,\~\~ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на\~\~підставу\~\~своїх\~\~вимог і заперечень,\~\~підтверджених доказами,\~\~які\~\~були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам і закону\~\~про\~\~їх\~\~належність та допустимість,\~\~або обставин,\~\~що не\~\~підлягають доказуванню,\~\~а також\~\~якщо\~\~рішення\~\~містить\~\~вичерпні\~\~висновки\~\~ суду,\~\~ що\~\~ відповідають\~\~ встановленим\~ на підставі достовірних доказів обставинам,\~\~які мають значення для\~\~вирішення справи. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ\~до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином\~чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»). В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «…. якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)». Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне\~17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування\~достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»). Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правові висновки Великої Палата Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи\~Європейську конвенцію з прав людини\~та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та наявні у справі докази, надані сторонами у справі, суд вважає, що, стороною позивача не надано було суду допустимих доказів по справі в підтвердження обґрунтованості позовних вимог, не обґрунтовано в чому саме вбачаться порушення прав позивача та не невірно обрано спосіб захисту порушеного права, що теж є підставою для відмови у задоволенні пред`явлених особою вимог. Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат Враховуючи вищезазначене, аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, виходячи із системного тлумачення норм чинного законодавства, які регулюють дані правовідносин у контексті з`ясованих судом обставин справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги Білгород-Дністровської\~міської \~ради до\~ [PERSON] про\~ усунення\~ перешкод\~в користуванні\~земельною ділянкою не підлягають задоволенню з зазначених вище підстав. Відповідно до частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за стороною позивача. Враховуючи все вищенаведене,

Outcome: dismissed