Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-04 00:00:00

В грудні 2021 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про припинення спільної сумісної власності та стягнення грошової компенсації частки у спільному майні. В обґрунтування позову вказала, що 25 червня 2019 року рішенням Обухівського районного суду Київської області було розірвано шлюб між позивачкою та [PERSON] . За період шлюбного життя подружжям було набуто у власність квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 49 кв.м. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло вказана квартира перебуває у спільній частковій власності колишнього подружжя та їх дітей: [PERSON] , та [PERSON] , частка кожного з власників складає ј квартири. Оскільки позивачка у вказаній квартирі не проживає та виділити у володіння та користування кімнати для проживання відповідно до часток співвласників у спільній часковій власності неможливо, тому [PERSON] звернулась до суду з даним позовом та просить суд припинити право спільної сумісної власності [PERSON] на ј частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 49 кв.м, та стягнути з відповідачів на її користь компенсацію вартості належної їй ј частини квартири, а саме по 67 933.25 грн. з кожного, а загалом 203 799,75 грн., а також стягнути з відповідачів понесені судові витрати. Ухвалою судді від 18 грудня 2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді від 22 лютого 2022 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09 червня 2022 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду по суті. 01 червня 2022 року на адресу суду від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень відповідачка посилається на те, що позовні вимоги [PERSON] є вигідними тільки для неї, матеріальної можливості для виплати позивачці грошової компенсації у неї немає, оскільки на даний час доходу вона не отримує, тому просила відмовити в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні позивачка [PERSON] вказала, що спільне життя співвласників у спірній квартирі є неможливим, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказав, що в нього відсутня матеріальна можливість виплатити позивачці компенсацію, а тому просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] направила на адресу суду заяву, в якій заперечила щодо задоволення позовних вимог, та просила суд відмовити в їх задоволенні в зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю. [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином, заяв, клопотань чи заперечень суду не надав. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України, закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.06.1985 року, який розірвано рішення Обухівського районного суду Київської області від 25.06.2019 року (справа № 372/59/19). Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 28.04.1994 року власниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є сторони по справі: [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] ), [PERSON] ( [PERSON] ), [PERSON] ( [PERSON] ). Як вбачається з копії технічного паспорту на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа квартири становить 49, кв.м, яка складається з коридору - 7,7 кв.м., санвузла - 4,4 кв.м., кухні - 8.2 кв.м., житлової кімнати - 11,4 кв.м., житлової кімнати - 15,9 кв.м., балкона - 1,4 кв.м. Відповідно до звіту від 11.11.2020 року про оцінку вартості двохкімнатної квартири, загальною площею 49,00 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість квартири на дату оцінки становить 815 199 грн. Позивачка [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації, що підтверджується копією довідки Буртівської сільської ради Кагарлицького району Київської області №550. 05 лютого 2020 року депутатом Обухівської міської ради було проведено обстеження на предмет реєстрації та проживання гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , при обстеженні було встановлено, що гр. [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою, але фактично не проживає. 27 жовтня 2020 року депутатом Обухівської міської ради було проведено обстеження на предмет реєстрації та проживання гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , при обстеженні було встановлено, що гр. [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою, але за даною адресою з 2019 року, місце проживання: с. Бурти, Кагарлик. З відповіді Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області № 2752 від 25.11.2020 року щодо надання висновку щодо можливого або неможливого поділу та виділення в натурі квартири, яка складається з двох кімнат загальною площею 49,00 м.кв., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що відділ розвитку інфраструктури, містобудівництва та архітектури виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області не може надати висновок щодо можливого або неможливого варіанту поділу та виділення в натурі квартири. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Отже за змістом ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно. В силу положень 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Таким чином з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Зазначений правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15. Отже при вирішенні справ про стягнення грошової компенсації вартості частки майна, що знаходиться у спільній частковій власності, крім вказаних спеціальних норм Цивільного кодексу суду слід врахувати і загальні засади цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників, принципу пропорційності цивільного судочинства та дотримання розумного балансу між приватними інтересами фізичних осіб. Відповідно до ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторонами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки майна в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом, а також чи спроможні відповідачі виплатити позивачці компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. За таких обставин присудження за рішенням суду грошової компенсації частки позивачки з відповідачів, які сплатити таку компенсацію неспроможні, про що вони зазначили в судовому засіданні та зявах, та визнання за ними права власності на частку позивачки є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншим співвласникам, що суперечить вимогам ст. 319 ЦК України, та принципу пропорційності цивільного судочинства та порушення розумного балансу приватних інтересів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При цьому слід зазначити, що позивачка може в інший спосіб, передбачений нормами Цивільного кодексу України, здійснити поділ спільного майна, не покладаючи на відповідачів надмірний тягар. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про припинення спільної сумісної власності та стягнення грошової компенсації частки у спільному майні, слід відмовити. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed