Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на майно та зазначала, що 02 жовтня 1988 року зареєструвала шлюб з [PERSON] . Шлюб зареєстровано у відділі РАЦС Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області. Від шлюбу є повнолітня донька - [PERSON] . За час шлюбу вони з відповідачем набули наступне майно: -4-кімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , загальним розміром -123,4 квадратних метра, вартістю - 3 360 000 (три мільйони триста шістдесят тисяч) гривень; -4-кімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею -71 квадратних метри, вартістю - 640000 (шістсот сорок тисяч) гривень; -Домоволодіння (2-поверховий будинок з мансардою та земельна ділянка) за адресою - [ADDRESS], вартістю - 240 000 (двісті сорок тисяч) гривень; -Земельна ділянка з господарською будівлею (під магазин) в селі Сосни, Літинського району, Вінницької області, вартістю - 320 (триста двадцять тисяч) гривень. Все майно зареєстроване на ім`я [PERSON] .. Всі правовстановлюючі документи на майно знаходяться у відповідача, і він відмовляється їх надавати. Наразі [PERSON] зареєстрований у місті Києві за адресою: [ADDRESS] , однак, фактично проживає в Канаді. Вказувала, що оскільки [PERSON] фактично створив нову сім`ю, проживає окремо, змушена була звернутись до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. Однак, [PERSON] став вимагати, - щоб позовні вимоги про поділ нашого майна на Україні розглядались Канадським судом одночасно з позовом про поділ між спільного майна, нажитого в Канаді. Запропонував мирову угоду, по якій він визнає за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , але лише за умови, що вона залишить без розгляду всі судові процеси в Україні на що погодилась на запропоновані умови і ухвалою Соломянського районного суду м. Києва від 03 березня 2014 року залишив без розгляду її позов до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом спільного майна подружжя (справа №2-3677/13). 19 березня 2014 року Вищий суд справедливості штату Онтаріо в Канаді прийняв рішення за згодою сторін (мирова угода), яким поділив між ними майно в Канаді та на Україні, що є об`єктом спільної власності подружжя. Згідно з цим рішенням квартира [ADDRESS] переходить у її особисту власність, (п.4 вище зазначеного рішення). Все нерухоме майно, що знаходиться в місті Вінниця, передано у власність відповідача. Зазначила, що позбавлена можливості виконати зазначене рішення на Україні, але має право використати його, як доказ того, що спірна квартира є об`єктом спільної з відповідачем власності, та що за згодою відповідача в порядку поділу спільного майна подружжя вище зазначена квартира є її особистою власністю. Не дивлячись на те, що відповідач зобов`язався виконати передачу повного права власності на квартиру [ADDRESS] впродовж 30 днів після прийняття рішення, він до цього часу свого зобов`язання не виконав. Квартира використовується ним для здачі в оренду. Кошти від оренди квартири він привласнює. Що й змусило звернутись з цим позовом до суду. Враховуючи зазначене, просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою судді від 05 вересня 2016 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків. Ухвалою судді від 29 вересня 2016 року відкрито провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою судді від 29 вересня 2016 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. 24 березня 2017 року до суду від представника відповідача надійшли заперечення проти позову у яких зазначає про те, що правові вимоги представника позивача не відповідають приписам Закону України «Про міжнародне приватне право». З огляду на закріплений в параграфі 9 рішення суду Канади спосіб захисту, на переконання відповідача, рішення суду України із застосуванням права Канади для юрисдикції Канади не створюватиме залежної взаємності, так як між Україною та Канадою відсутні міжнародні договори про співпрацю у справах цивільного судочинства. Зазначена позивачем сукупність обставин, виключає правові підстави в застосуванні ст.76 Закону України «про міжнародне приватне право», на яку посилається позивач. 24 вересня 2018 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , 3-ті особи [PERSON] , [PERSON] про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру з підстав того , що [PERSON] померла, він є єдиним спадкоємцем та з посиланням на ст. ст. 1261,1269,1275 просив задовольнити позов, а його залучити у якості правонаступника. Протокольною ухвалою від 27.09.2018 залучено у якості правонаступника позивача [PERSON] . Ухвалою суду від 13.06.2019 зупинено провадження у справі. Ухвалою суду від 13.06.2019 відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] про відвід головуючого судді Солом`янського районного суду міста Києва Усатової І.А. від розгляду цивільної справи №760/13169/16-ц. Ухвалою суду від 08.07.2019 поновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 10.11.2021 витребувано належним чином завірені копії спадкової справи, після смерті [PERSON] померлої [INFO] . 04 січня 2022 року надійшли матеріали спадкової справи. Ухвалою суду від 15.09.2022 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов та просив його задовольнити, з огляду на викладені в ньому обставини. У судове засідання відповідач та треті особи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся в порядку, передбаченому процесуальним законом. Ппро причину неявки суд до відома не поставили. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з позову позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом та з посиланням на статті 316-319, 328, 392 ЦК України просила визнати за нею право власності на спірну квартиру та дію даних норм пов`язувала з невиконанням зі сторони відповідача зобов`язань, що закріплені в параграфі 4 рішення Вищого суду юстиції Онтаріо, Канада у справі № Р8-08-341517 ф від 03.02.2014 року, тобто таких, що виникли та існують на підставі права Канади. Зазначала, що вказаним рішення суду поділено майно сторін. За вказаним рішенням у її приватну власність переходить спірна квартира. Однак відповідач добровільно виконувати рішення відмовляється, а тому виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом. Встановлено, що [PERSON] [INFO] померла, що підтверджується сертифікатом про смерть Головного реєстру Онтаріо, реєстраційний номер 2018-05-016088 від 01.06.2018 та цього не заперечували представники сторін. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На виконання ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 10.11.2021 до суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненко (Буждиганчук) Євдокією Юріївною 04.01.2022 надано суду копію спадкової справи № 1/2018 після смерті [PERSON] , яка містить заяву [PERSON] про прийняття спадщини, копію паспорта громадянина України [PERSON] , копію свідоцтва про шлюб між [PERSON] та [PERSON] , копію свідоцтва про народження [PERSON] , постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Інших відомостей копія спадкової справи не містить. Оскільки [PERSON] померла, до участі у справі залучено правонаступника [PERSON] . Як вбачається, позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом в порядку глав 23,24 ЦК України, правовідносини ж, що виникли між сторонами правонаступником [PERSON] та [PERSON] на даний час регулюються главами 84, 87 ЦК України. Суд зазначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК та ЦК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Отже, зважаючи на характер спірних відносин, належному способу захисту інтересу позивача [PERSON] відповідає позовна вимога пред`явлена в порядку глав 84,87 ЦК України . Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини, що є предметом даного спору мають: - національний елемент: частина майна подружжя знаходилася на території України; та - наступні іноземні елементи: сторони спору були громадяни Канади, мали постійне місце проживання в Канаді, правовим джерелом існуючих зобов`язані сторін є рішення суду Канади, що ухвалене на підставі законодавства Канади, тобто відповідно до статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» підпадають під сферу його дії. У цьому зв`язку частина 1 статті 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачає, право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Між Канадою та Україною не має міжнародних договорів про правову допомогу і правовідносини у цивільних і сімейних справах. Однак, у цьому зв`язку, Україною та Канадою застосовуються положення Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень, яка укладена у Нью- Йорку в 1958 році згідно якої визнається та діє принцип «взаємності» у міжнародному праві. Канада є учасником Нью -Йоркської конвенції з 10.08.1986 року, Україна з 22 серпня 1960 року. Зазначений принцип «взаємності» при взаємодії правових систем різних держав, закріплено в частині другій статті 11 Закону України «Про міжнародне приватне право» де вказано, що застосування права іноземної держави залежить від взаємності , вважається, що вона існує, оскільки не доведено інше. Положеннями ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» № 2709 від 23.06.2005 року передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили. Відповідно до статті 471 ЦПК України рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» від 10.01.2002 року № 2933, Україна з 02.04.2003 року приєдналася до Гаазької Конвенції про відміну вимог легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961 року, яка набула чинності в Україні з 22.12.2003 року. Канада не є державою-учасницею Гаазької конвенції, відповідно видані компетентними органами Канади офіційні документи для їх використання в Україні мають бути визнані та/чи легалізовані в установленому порядку. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» йдеться про те, що не потребують виконання рішення про: визнання прав; оголошення банкрутом; визнання недійсними певних актів; визнання, оспорення батьківства; позбавлення батьківських прав; розірвання шлюбу; встановлення фактів, що мають юридичне значення; усиновлення; визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.12.1999 року «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» йдеться про те, що клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни. Станом на даний час рішення Вищого суду юстиції Онтаріо, Канада у справі №FS-08-341517 від 03.02.2014, відповідно до ч.1ст.82 Закону України «Про міжнародне приватне право» та розділу 9 глави 1 ЦПК України українським судом на території України не визнано. Суд вважає даний доказ, а саме рішення Вищого суду юстиції Онтаріо, Канада у справі №FS-08-341517 від 03.02.2014, у силу статті 78 ЦПК України - недопустимим. Будь-яких інших доказів на підтвердження права власності [PERSON] на спірну квартиру суду не надано, а відтак і права [PERSON] , клопотань про витребування доказів стороною відповідача не заявлялося. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Тобто, звертаючись до суду з даним позовом на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Суд враховує, що статтями 22, 24 Конституції України закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом. В Рішенні Конституційного суду України № 11-рп/2012 зазначається, що засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч.1 ст.55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст.24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. Тобто, суд конституційної юрисдикції тлумачить даний принцип, як принцип, який дає змогу усім учасникам реалізувати свої процесуальні права. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. Звертаючись до суду, будь-яким чином пред`явлення позову до вказаного в позові відповідача, позивач не обґрунтував. Крім того, суд враховує, що відповідно до п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України при зверненні до суду позивач зобов`язаний вказати в позові повне найменування відповідача, а також інші дані, які дають можливість його ідентифікувати. Згідно з ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивач - це особа, яка звернулася до суду у встановленому законом порядку та стверджує про порушення, невизнання або оспорювання своїх прав, свобод чи інтересів іншими учасниками цивільних відносин. Відповідач - це особа, яка має нести установлену договором або законом відповідальність. Позивач на власний розсуд визначає особу, до якої пред`являє вимоги. З точки зору ч.1 ст.2 ЦПК України завдання та основні засади цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З даного аналізу випливає, що відповідач - це особа, на яку вказує позивач в позовній заяві, як на порушника своїх прав. Тому саме позивач визначає, до кого пред`явити позов. Якщо позивач помилиться (неправильно зазначивши сторону) і притягне відповідачем особу, яка його прав не порушила або не заявить клопотання про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача, суд у такому позові відмовляє. Відповідно до ч.5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Тобто, на суд лише покладено обов`язок сприяння учасникам процесу в реалізації ними своїх прав, а не збирання доказів та встановлення осіб, які мають відповідати за позовом. Статтями 83 та 84 ЦПК України врегульовано порядок подання та витребування доказів судом. Тобто, законом на суд у певних випадках лише покладено обов`язок витребувати докази щодо предмету спору за клопотанням сторін. Збирання ж судом інформації щодо кола осіб, які мають відповідати за позовом, суперечить вимогам закону. Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням викладеного вище підстави для задоволення вимог позивача відсутні. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову у позові У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд відмовляє також і у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, сплаченого при зверненні до суду та витрат на правову допомогу.

Outcome: dismissed