Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-22 00:00:00

До Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за підсутністю надійшла справа за позовом [PERSON] до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи: Криворізьке районне управління ГУНП в Дніпропетровській області, Дніпропетровська обласна прокуратура, Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 03.11.2010 року працівниками слідчого відділу розслідування особливо важливих справа та злочинів, учинених організованими групами та злочинними організаціями СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області було порушено кримінальну справу № 36101107 за ч. 3 ст. 301 КК України. [PERSON] 24.01.2011 року по даній кримінальній справі був обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. В подальшому, 01.02.2011 року позивачу було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину за ч. 3 ст. 301 КК України. 04.03.2011 року кримінальна справа № 36101107 від 03.11.2010 року, за обвинуваченним позивача та інших осіб, направлена на розгляд в Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. Постановою судді Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Свистунової О.В. від 19.11.2012 року, кримінальну справу за обвинуванням позивача та інших осіб у вчиненні злочину за ст. 301 ч.3 КК України, направлено прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування. Залишено попередній запобіжний захід - підписка про невиїзд. Дане кримінальне правопорушення відносно позивача було внесено 11.06.2013 року до ЄРДР за № 12013040000000366 за ст. 301 ч. 3 КК України. Постановою слідчого СВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Лопух Г.В. від 31.03.2014 року, закрито кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 12013040000000366 за ст. 301 ч. 3 КК України, відносно обвинуваченої [PERSON] , у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 301 ч.3 КК України. Отже, з 03.11.2010 року по 31.03.2014 року, позивач знаходилась під слідством, та обвинувачувалась у вчиненні злочинів, а це означає що 3 роки 4 місяці 28 днів ( 41 місяць) поспіль постійно принижувалась честь, людська гідність [PERSON] . Завдана позивачу моральна шкода полягає у тому, що вищезазначені обставини викликали у неї сильні нервові стреси, дуже сильні душевні переживання та моральні страждання. Враховуючи вищезазначене, вважає, що внаслідок незаконних дій та рішень органу досудового слідства та прокуратури міста Кривого Рогу, їй була завдана значна моральна шкода, яку вона оцінює в 410000,00 гривень. 18.10.2021 року від Дніпропетровської обласної прокуратури до суду надійшов відзив на позовну заяву. Зазначили, що моральна шкода за час перебування під слідством чи судом повинна розраховуватись, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. З матеріалів справи вбачається, що позивач перебував під досудовим слідством та судом у період з 03.11.2010 року ( дата порушення кримінальної справи) до 31.03.2014 ( дата закриття кримінального провадження), тобто повних 40 місяців. Враховуючи вимоги ст. 13 Закону, розмір мінімальної моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню [PERSON] , становить 240000,00 грн. ( 40 місяців * 6000,00 грн.). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] на позовних вимогах наполягала, просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи Криворізького РУ ГУНП в Дніпропетровській області Новікова С.А. та представник Дніпропетровської обласної прокуратури проти позовних вимог заперечували. Представник Державної Казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Відзиву на позовну заяву не надали. Суд вислухавши представників сторін, третіх осіб, дослідивши матеріали справи дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 03.11.2010 року працівниками слідчого відділу розслідування особливо важливих справа та злочинів, учинених організованими групами та злочинними організаціями СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області було порушено кримінальну справу № 36101107 за ч. 3 ст. 301 КК України ( а.с. 7). [PERSON] 24.01.2011 року по даній кримінальній справі був обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. В подальшому, 01.02.2011 року позивачу було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину за ч. 3 ст. 301 КК України ( а.с. 8). 04.03.2011 року кримінальна справа № 36101107 від 03.11.2010 року, за обвинуваченням [PERSON] , та інших осіб, направлена на розгляд в Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області ( а.с. 10-12). Постановою судді Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Свистунової О.В. від 19.11.2012 року, кримінальну справу за обвинуванням [PERSON] та інших осіб у вчиненні злочину за ст. 301 ч.3 КК України, направлено прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування. Залишено попередній запобіжний захід - підписка про невиїзд ( а.с. 13-18). Постановою слідчого СВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Лопух Г.В. від 31.03.2014 року, закрито кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 12013040000000366 за ст. 301 ч. 3 КК України, відносно обвинуваченої [PERSON] , у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 301 ч.3 КК України ( а.с. 19-24). Частинами першою, другою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша статті 10 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Вимоги статті 2 Конвенції не будуть виконані, якщо захист, який надається національним законодавством, існує лише у теорії. Він також повинен ефективно працювати на практиці, що вимагає оперативного розгляду справи без непотрібних затримок (рішення у справі «Шиліг проти Словенії» (Silih v. Slovenia), заява № 71463/01, п. 195). Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, гарантованих статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення). Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Згідно статті 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Відповідно до статті 5 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція) кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведений у частині першій статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України). У пункті 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року N 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи викладене та те, що досудове розслідування кримінальної справи № 58069329 тривало з 03 листопада 2010 року по 31 березня 2014 року, тобто 40 місяців, весь цей час [PERSON] знаходилася під підпискою про невиїзд, крім того, справа поверталася прокурору для проведення додаткових розслідувань, в подальшому слідчим кримінальне провадження було закрите у зв`язку з відсутністю в діяннях [PERSON] складу кримінального правопорушення, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування моральної шкоди, з урахуванням вимог розумності та справедливості, порушення прав [PERSON] , характеру і обсягу її страждань. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, та не заперечується сторонами у справі, що досудове розслідування, розпочате відносно [PERSON] тривало повних сорок місяців, закривалось та 31 березня 2014 року було закрите на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України - у зв`язку з встановленою відсутністю в діянні підозрюваних осіб складу кримінальних правопорушень. Оцінюючи доводи [PERSON] щодо надмірної тривалості досудового розслідування та тривалості запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, суд дослідив докази надані позивачем та заперечення третіх осіб. Звертаючись до суду, Позивачка обґрунтовувала свої вимоги конкретними фактами бездіяльності слідчих органів у межах кримінального провадження, а також неефективністю, безвідповідальністю в цілому, оскільки більш ніж сорок місяців після початку кримінального провадження велося досудове розслідування. Позивачці, яка була підозрюваною у кримінальному провадженні було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Суд вважає, що Позивач довела належними та достатніми доказами факт заподіяння їй моральної шкоди, причинний зв`язок між надмірною тривалістю досудового розслідування, бездіяльністю органу досудового розслідування та настанням певних негативних наслідків, зокрема обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, постійна участь, протягом 40 місяців в слідчих діях та судових процесах, приниження у зв`язку з тим, що позивач повинна була з`являтися до слідчого по першому виклику. Надмірна тривалість кримінального провадження призвели до моральних страждань Позивачки, зумовлених тривалою невизначеністю; необхідністю неодноразово з`являтися до органів досудового розслідування для проведення слідчих дій та до суду; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; перебуванні у напруженому психологічному стані. Враховуючи наведене, встановивши, що посадовими особами слідчих органів допущено затягування розслідування кримінального провадження, суд доходить висновку про те, що внаслідок незаконних дій посадових осіб органів досудового розслідування, Позивачці завдано моральну шкоди, тягар відповідальності за відшкодування якої покладається на державу Україна. Суд вважає, що внаслідок подій, які призвели до встановлення порушення у цій справі, Позивачка вочевидь зазнала сильних душевних переживань та страждань, і таку шкоду не може бути виправлено самим лише встановленням факту порушення. Оцінивши усі обставини цієї справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для покладення на державу обов`язку відшкодувати позивачу завдану їй моральну шкоду у зв`язку з незаконними діями органів досудового розслідування кримінальних правопорушень, у яких позивач була підозрюваною більше сорока місяців. Держава є відповідальною за ефективність тієї системи органів, що створені нею для виконання тієї чи іншої публічно-каральної функції. Держава бере участь як у приватних, так і публічних відносинах. У правових відносинах держава розглядається як цілісний орган, усі структурні підрозділи якого мають ефективно функціонувати. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного суду у справі, з подібних правовідносин, зокрема у справах: № 585/724/19 (пр. 61-18673ск19) від 27.05.2020року; № 646/8234/19 провадження № 61-14404св20 від 10.03.2021р. Відповідачем не наведено переконливих аргументів, які б могли довести в суді розумність та об`єктивність такої тривалості досудового розслідування. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує практику ЄСПЛ, принципи розумності та справедливості вважає за необхідне задовольнити її у розмірі 410000,00 гривень.

Outcome: approved