Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-01 00:00:00

Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова з позовною заявою, в якій просить: визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] та/або у випадку зміни місця проживання в майбутньому, за іншою адресою за якою будуть зареєстровані [PERSON] та його малолітній син [PERSON] ; встановити наступний графік побачень малолітнього [PERSON] [INFO] , з матір`ю - [PERSON] [INFO] , а саме: понеділок, середа з 16:00 год до 20:00 год; 1,3 тиждень місяці з 11:00 год суботи до 19:00 год неділі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Шашуріній Г.О. Ухвалою судді від 12 липня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 19 липня 2022 року прийнято цивільну справу до провадження за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. Указаною ухвалою залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог, Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради як орган опіки та піклування, зобов`язавши подати пояснення щодо позову/відзиву, у тому числі письмовий висновок щодо розв`язання спору. У підготовчому судовому засіданні сторона позивача позов підтримав, а відповідач позов визнав. Представник третьої особи Зуєв Я.М., вважає, що спір щодо визначення місця проживання дитини відсутній, а тому у позові слід відмовити. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд, дійшов наступного висновку, Судом установлено, що сторони перебувають у шлюбі, проте рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 22 серпня 2022 року задоволено позов про розірвання шлюбу. Указане рішення не набрало законної сили. Сторони є батьками малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 06 червня 2019 року, про що складено відповідний актовий запис № 814. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків - ч.1 ст.160 СК України. За вимогами ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд має виходити з того, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Саме такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 362/6725/18. У ч.4 ст.263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням того, що позивач наполягає на визначенні місця проживання дитини та встановлення графіку побачень, а відповідач позов визнає, суд вважає необхідним задоволити вимоги позивача. Таке визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, відповідатиме найкращим інтересам дитини. Підстав сумніватися у волевиявленні сторін немає. Відповідно до положень ч.ч.4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради 30 серпня 2022 року надав висновок про доцільність відмови у визначенні місця проживання дитини та встановлення графіку побачень, з підстав відсутності спору між сторонами. Ухвалою суду доручено органу опіки та піклування надати висновок, а Сімейним кодексом України та Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою КМУ України від 24 вересня 2008 року за № 866 (зі змінами та доповненнями), не передбачено відмови органом опіки та піклування у визначенні місця проживання дитини за відсутності спору. Одночасно суд зауважує, що висновком не встановлено перепон щодо можливості проживання малолітнього сина з батьком. Розглядаючи позицію третьої особи щодо необхідності відмови у позові з підстав відсутності спору, суд бере до уваги положення ч.1 ст.18 СК України, за якими кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу та положення ч.1 ст.4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Обов`язкового досудового порядку врегулювання спору у даній категорії закон не містить, а визнання позову відповідачем, у тому числі під час підготовчого провадження, гарантоване законом та має наслідком задоволення позову, а не відмови у ньому. Відтак твердження третьої особи не ґрунтуються на вимогах закону. Суд зазначає, що обґрунтованим при вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини є застосування судами положень Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Постановою ВРУ №?789-XII від 27.02.1991 року, якою стверджується рівність батьків щодо можливостей на виховання дитини і права на проживання з нею. Аналогічна правова норма викладена в ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», за якою батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Також відповідно до ч. 6 статті 7 Сімейного кодексу України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч. 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За наведеного правового регулювання та встановлених дійсних обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, визначення місця проживання малолітнього сина разом з батьком, за його зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою: [ADDRESS] . Розподіл судових витрат. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Судом встановлено, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір за дві вимоги немайнового характеру у сумі 1 984,8 гривень. Враховуючи вищенаведене, а також і те, що розгляд даної справи по суті не здійснювався, суд приходить до переконання, що позивачу [PERSON] необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 992,4 гривень. Також, в порядку ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 992,40 грн судового збору, сплаченого при подачі позову до суду.

Outcome: approved