Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

05.07.2022 р. позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про звільнення його від аліментів, стягнутих з нього за рішенням Хортицького районного суду м. Харкова від 25.01.2021 року на користь [PERSON] , на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 29.12.2020 року і до повноліття дитини. В обгрутнування позовних вимог вказує, що [INFO] у сторін по справі народилась донька, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 25.04.2019 року. Сторони у справі разом ніколи не проживали, у зареєстрованому шлюбі не перебували. За домовленістю батьків, малолітня дитина з місячного віку, починаючи з 05 лютого 2019 року почала проживати разом із батьком, з яким наразі фактично безперервно й проживає, тобто усе своє життя. Постановою Запорізького апеляційного суду м. Запоріжжя від 23.12.2020 року у справі 336/3744/19 було скасовано рішення Шевченківського районного суду, м. Запоріжжя від 10.09.2020 року, вирішено первісний позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання доньки з матір`ю задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання доньки з батьком, стягнення аліментів та коштів на утримання - відмовити. У теперішній час виконати рішення суду про визначення місця проживання дитини разом із відповідачкою не виявилось можливим, оскільки дитина не знає матері, численні спроби насильної передачі, проти волі самої дитини до матері негативно вплинули на здоров`я дитини, дитина отримала нервовий зрив та захворіла. Позивач був вимушений займатися лікуванням та відновленням психологічного стану дитини. Починаючи з лютого 2019 року спільна донька [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком та перебуває на його повному утриманні. Натомість кошти, які отримує відповідач витрачає на власні потреби. На протязі усього життя дитини та на даний час відповідач ухиляється від покладеного на неї обов`язку утримувати свою дитину. Це виявилось у тому, що відповідач відмовляється добровільно надавати кошти на утримання дитини, а саме: на придбання одягу, продуктів харчування, медикаментів тощо. Кошти, які надходять відповідачу в рахунок аліментів використовуються на власні потреби і не перераховуються доньці. В інтересах малолітньої доньки, позивач вимушений звернутися до суду з цією позовною заявою у зв`язку з тим, що після юридичного визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір`ю, дитина продовжила фактично проживати разом із рідним батьком за адресою його мешкання та на його повному матеріальному і фінансовому забезпеченні. Ухвалою суду від 22.07.2022р. відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено відкрите судове засідання. 17.08.2022 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач вважає позов безпідставним, необгрунтованим та недоведеним. Зазначає, що обґрунтовуючи доводи позову в частині правового регулювання позивач посилається на приписи ч. 2 ст. 188 СК України, точніше на вирване з контексту перше речення частини другої статті 188 СК України. При цьому, доводами позову по суті є те, що дитина проживає із батьком. Однак, з цього приводу зазначаємо наступне. Запорізький апеляційний суд у своїй постанові від 23.12.2020 у справі №336/3744/19, з яким погодився Верховний Суд у своїй постанові від 03.11.2021 у цій же справі, встановив факт самоправного відібрання дитини від матері з боку [PERSON] (стр. 11 постанови, абз. 4). Також, Запорізький апеляційний суд у цій постанові встановив преюдиційний факт того, що після народження дитина проживала із матір`ю за адресою: [ADDRESS] (стр. 12 абз.7). Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, в даному випадку дитина проживає із позивачем не внаслідок того, що відповідачка ухилилась від виконання батьківських обов`язків відносно дитини а в наслідок того, що позивач самовільно, протиправно, змінив місце проживання дитини та утримує її не віддаючи матері, чим не виконує рішення суду про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. При цьому, посилання позивача на те, що виконати рішення суду він не може, оскільки дитина не знає матері є недоречними та такими, що не відповідають дійсності, адже коли відповідачці видається побачитись із дитиною (не зважаючи на приховування її позивачем) дитина радіє та ідентифікує відповідачку як свою мати. Ці доводи та доводи про нібито негативні особистісні характеристики відповідачки та її ставлення до дитини, спростовуються тим, що відповідачка у даній справі - [PERSON] вже понад три роки звертається до всіх можливих інстанцій та органів влади, в т.ч. судової, з метою захисту своїх батьківських прав відносно дитини. У зв`язку із цим, постає риторичне запитання: якби відповідачці було б байдуже до дитини, хіба б вона «судилась за неї» понад три роки. Доводи про те, що дитина із самого народження проживає із батьком спростовуються наведеними вище преюдиційними обставинами, які встановлені Запорізьким апеляційним судом під час розгляду спору між сторонами про визначення місця проживання дитини, зокрема про те, що з пологового будинку дитину забрала відповідачка та саме з нею проживала дитина до того часу, як позивач самочинно змінив місце її проживання. Також акцентує увагу на тому, що наразі дитина не зареєстрована за однією із позивачем адресою (адресою реєстрації дитини є адреса матері). Дитина має декларацію із сімейним лікарем за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка працює вихователем в ДНЗ (ясла-садок) №155 «Калинка» ЗМР Запорізької області, що підтверджується відповідною довідкою. Відповідачка має належні умови для проживання дитини, що засвідчено актом обстеження умов проживання, складеним 05.04.2021 Відділом по Хортицькому району Служби (управління) у справах дітей ЗМР. Відповідачкою через відповідний електронний кабінет поставлено дитину на чергу до дитячого садочка. Крім того, на спростування доводів позивача надає копії чеків про придбання дитячого одягу, іграшок та харчування. Тобто, навіть не отримуючи аліментів від позивача та за умови тимчасових побачень із дитиною (адже позивач добровільно не віддає дитину) відповідачка несе витрати на дитину, бо хоча, має умови та готова повністю самостійно утримувати дитину та проживати із нею. Таким чином, відповідачка піклується про дитину та має всі належні умови для неї, а позивач самостійно не виконує рішення суду про визначенням місця проживання дитини та не передає дитину назад матері. За даним фактом внесено відомості до ЄРДР за фактом невиконання позивачем рішення суду за ч. 1 ст. 382 КК України. 18.08.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Просили позов задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони на виконанні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває виконавче провадження №64356827 з примусового виконання судового наказу №337/5795/20, виданого 25.01.2021 року Хортицьким районним судом, м. Запоріжжя про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] [INFO] , ІНН № [NUMBER] , [ADDRESS] аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання заяви до суду 29.12.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Постановою Запорізького апеляційного суду м. Запоріжжя від 23.12.2020 року у справі 336/3744/19 визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання доньки з батьком, стягнення аліментів та коштів на утримання - відмовлено. Запорізький апеляційний суд у своїй постанові від 23.12.2020 у справі №336/3744/19, з яким погодився Верховний Суд у постанові від 03.11.2021 у цій же справі, встановив факт самоправного відібрання дитини від матері з боку [PERSON] та факт того що [PERSON] своїми діями перешкоджає спілкуванню матері з власною донькою. [PERSON] не узгоджував з [PERSON] зміну місця проживання дитини [PERSON] разом з ним , відповідно до вимог ч.1 ст.160 СК України, тобто відповідач за первісним позовом самостійно без згоди матері визначив місце проживання дитини за його адресою проживання, без звернення до суду чи органу опіки та піклування .(стр. 11 постанови, абз. 4). Також, Запорізький апеляційний суд у цій постанові встановив, що після народження дитина проживала із матір`ю за адресою: [ADDRESS] (стр. 12 абз.7). Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, в даному випадку дитина проживає із позивачем не внаслідок того, що відповідачка ухилилась від виконання батьківських обов`язків відносно дитини а в наслідок того, що позивач самовільно, протиправно, змінив місце проживання дитини та утримує її не віддаючи матері, чим не виконує рішення суду про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. Згідно розрахунку заборгованості Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 15.06.2022 р. [PERSON] станом на 31.05.2022 р. має заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим документом у розмірі 40677,16 грн. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради 304-21/06/21 [PERSON] [INFO] зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 06.01.2021 року по теперішній час. Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. За ч. 3 ст.181, ст.183 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом наведених правових норм аліменти присуджуються з метою утримання дитини на користь того з батьків, з ким проживає дитина, і який здійснює утримання цієї дитини. Аналіз частини другої статті 181 СК України свідчить про те, що право на отримання аліментів на дитину має той з батьків, з ким проживає дитина, а відповідний обов`язок сплачувати аліменти на дитину той з батьків, хто проживає окремо від неї. Таке тлумачення цієї норми міститься також в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до положень ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Згідно із ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст. 273 СК України додатково вказує на підстави звільнення від сплати. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст. 273 СК України має на меті скасування їх присудження. Правовий аналіз зазначених положень закону свідчить про те, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину або діти проживають із батьком. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Усупереч вимогам ст.60 ЦПК України позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про наявність підстав для припинення стягнення з нього аліментів на утримання малолітньої [PERSON] не надав. Крім того,фактично позивач аліменти на утримання малолітньої дитини не сплачує, про що свідчить заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 40677,16 грн ,яка утворилася за період з грудня 2020 року по травень 2022 року. Також необхідно зауважити, що позивач забрав доньку виключно зі власної волі (а не за рішенням суду, наприклад), а тому в контексті ст.181 СК України це не може вважатися обставиною, яка має істотне значення для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами. Виходячи з вищевикладеного, розглянувши справу в межах заявлених вимог і підстав, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed