Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про поділ майна подружжя, в якому просить визнати за [PERSON] право власності на автомобілі марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2000 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] та марки RENAULT KANGOO, 2000 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , стягнути з за [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобілів в сумі 206500 грн. та судові витрати по справі. Позовні вимоги мотивує тим, що з 04.09.2004 по 06.04.2020 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, за час якого вони придбали у власність, зокрема, автомобіль марки RENAULT KANGOO, 2000 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . На даний час між сторонами не досягнуто згоди щодо використання спільно набутого майна, у зв`язку з чим позивач змушена звернутись до суду. 13.09.2022 від представника позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій просить суд визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки RENAULT KANGOO, 2000 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля в сумі 76405 грн., виходячи з ринкової вартості автомобіля еквівалентній сумі 3700 дол. США та судові витрати по справі. 17.06.2022 суддею направлено запит до Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідача, що містяться в картотеці реєстраційного обліку. Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06.07.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 22.08.2022, про що повідомити сторони, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також, позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. 17.08.2022 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві останній вказує, що, зокрема, автомобіль марки RENAULT KANGOO, 2000 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ним було придбано за особисті кошти. Подана позивачкою інформація щодо оцінки вказаного автомобіля не відповідає дійсності. Звертає увагу на те, що шлюб між ним та позивачкою був лише зареєстрований, проте разом вони не проживали, спільний сімейний бюджет був відсутній, у зв`язку з чим позовні вимоги не визнає. 22.08.2022 розгляд справи відкладено на 22.09.2022, у зв`язку з наданням можливості позивачу надати відповідь на відзив. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. В судовому засіданні надала інформаційну довідку № Ш-15/Аз від 20.06.2022 про реєстрацію за [PERSON] з 25.09.2021 транспортного засобу марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2000 року випуску, номерний знак [NUMBER] та з 01.10.2009 транспортного засобу марки RENAULT KANGOO, 2000 року випуску, номерний знак [NUMBER] , з об`ємом двигуна 1870 сантиметрів кубічних. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та пояснив, що спірне майно було придбано за час шлюбу, проте за його кошти, оскільки, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, вони з позивачкою фактично не проживали однією сім`єю та не вели спільний сімейний бюджет. Наголошував на тому, що втомобіль марки RENAULT KANGOO, 2000 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] він продав 11 років тому за 6600 дол. США, однак такий досі зареєстрований за ним. Він ним не користується і не вважає, що повинен віддавати половину вартості такого колишній дружині. Вислухавши пояснення, перевіривши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-якідані, на підставіяких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розглядудокази, що не стосуються предмета доказування. Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких ВС роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Як вбачається з рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06.04.2020 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.09.2004 по 06.04.2020 (а/с 5). Згідно інформаційної довідки № Ш-15/Аз від 20.06.2022 за [PERSON] з 25.09.2021 зареєстровано транспортний засіб марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2000 року випуску, номерний знак [NUMBER] та з 01.10.2009 транспортний засіб марки RENAULT KANGOO, 2000 року випуску, номерний знак [NUMBER] , з об`ємом двигуна 1870 сантиметрів кубічних (а/с 45). Отже, судом встановлено, що транспортний засіб марки RENAULT KANGOO, 2000 року випуску, номерний знак [NUMBER] , з об`ємом двигуна 1870 сантиметрів кубічних придбані подружжям [PERSON] за час шлюбу, правовстановлюючі документи на який були оформлені на ім`я відповідача, а отже, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вказане майно підлягає поділу між сторонами. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України . За змістом частини першої статті 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Згідно з частиною другою статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України ) у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВСУ від 17.08.2022 у справі № 545/2396/20 (61-4894св22). Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала витяг з сайту Авто Ріа, за яким середня ринкова вартість транспортного засобу з аналогічними характеристиками спірного автомобіля становить 3700 дол. США (а/с 17). Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо оцінку транспортного засобу. Курс долара США станом на 22.09.2022 (день ухвалення рішення), встановлений національним банком України становить 36,56 - 1 дол. США (а/с 46-48). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірний автомобіль набутий сторонами у період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, отже наявні правові підстави для визнання за [PERSON] право власності на автомобіль марки RENAULT KANGOO, 2000 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля марки RENAULT KANGOO, 2000 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] в сумі еквівалентній 1850 доларів США, що становить 67654,50 (шістдесят сім тисяч шістсот п`ятдесят чотири гривні п`ятдесят копійок) грн. згідно курсу НБУ на день винесення рішення (36,56 - 1 дол. США х 1850 дол. США = 67654,50 грн). Право власності згідно ст.41 Конституції України є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України). Відповідно до ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України . Оскільки, позивач позбавлена можливості реалізувати своє право розпоряджатися на свій розсуд спірним майном, суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши надані до суду докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивачки судовий збір в розмірі 676,50 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial