Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила стягнути з відповідача грошові кошти, внесені за договором № SAMDN80000731312635 «Стандарт» від 10 грудня 2012 року, у розмірі 15 000, 00 доларів США, відсотки за вкладом 7 632, 17 доларів США, нараховані з 11 грудня 2012 року по 08 жовтня 2020 року, та суму відсотків, яка нараховуватиметься до моменту повного виконання рішення суду, а також суму пені, згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 1 351, 52 доларів США. В обґрунтування позову вказано, що [PERSON] та банком укладено договір SAMDN80000731312635 «Стандарт» від 10 грудня 2012 року, згідно з яким вона передала банку 15 000, 00 доларів США на строк 366 днів до 10 грудня 2013 року включно як депозит під 6,5 % річних, із автоматичним продовженням дії, якщо вкладник не заявив про відмову від продовження договору. 04 листопада 2020 року [PERSON] звернулася до банку із заявою про видачу вкладу, проте вимога виконана не була. Оскільки вкладник має право на отримання відсотків у валюті вкладу, а вклад за договором у доларах США, то сума процентів за таким вкладом підлягає стягненню у долара США і складає 22 632, 17 доларів США, що складається з 15 000, 00 доларів США - вкладу і 7 632, 17 доларів США - відсотків за вкладом за період з 11 грудня 2012 року по 08 жовтня 2020 року. Окрім цього, вкладник за договором є споживачем фінансових послуг, а банк їхнім виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Відтак за період з 08 жовтня 2017 року по 08 жовтня 2020 року за 1097 днів нараховано пеню у розмірі 1 351, 52 доларів США. У своєму відзиві стороною відповідача позов не визнано і зазначено, що банк не є належним відповідачем у справі, оскільки борг за депозитним договором № SAMDN80000731312635 від 10 грудня 2012 року, який є предметом спору у даній справі, переведено на підставі договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року (з врахуванням додаткової угоди до договору від 18 листопада 2014 року), укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», та електронного додатку 1 (перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування) до договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року. Тому, на переконання відповідача, ТОВ «ФК «Фінілон» є боржником перед [PERSON] . Загальна сума відсотків по договору № SAMDN80000731312635 від 10 грудня 2012 року за період з 11 грудня 2012 року по 08 жовтня 2020 року становить 5 834, 58 доларів США. У звязку із тим, що позивач звернулася до банку із заявою про розірвання договору 04 листопада 2020 року, то прострочення виконання не настало за період з 08 жовтня 2017 року по 08 жовтня 2020 року. Крім цього, пеня може нараховуватися лише у національній валюті, навіть, якщо вклад був валютним. Також представник відповідача просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності для вимог про стягнення неустойки. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 02 грудня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 09 грудня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами загального позовного провадження /а. с. 25-26/. 23 лютого 2021 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов та заява про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ТОВ «Фінілон» /а. с. 31-30, 47-49/. 09 березня 2021 року від сторони позивача до суду надійшла відповідь на відзив відповідача /а. с. 61-78/. 16 березня 2021 року на електронну скриньку суду надійшло клопотання представника відповідача про розгляд справи за відсутності представника сторони /а. с. 56, 57/. 14 квітня 2021 року представник відповідача подала до суду клопотання про зупинення провадження у справі /а. с. 82-83/. 03 червня 2021 року суд, заслухавши думку представника позивача у судовому засіданні, на місці без виходу до нарадчої кімнати, ухвалив відмовити у задоволенні клопотання сторони відповідача про залучення в якості третьої особи ТОВ «Фінілон» /а. с. 84-85/. Також 03 червня 2021 року ухвалою суду зупинено провадження у справі /а. с. 86, 87/. 29 грудня 2021 року представник позивача подала суду клопотання про поновлення провадження. 05 січня 2022 року ухвалою суду поновлено провадження у справі. 15 лютого 2022 року представник відповідача подав клопотання до суду про зупинення провадження та додаткові пояснення у справі. 18 лютого 2022 року суд, заслухавши думку представників сторін у судовому засіданні, на місці без виходу до нарадчої кімнати, ухвалив відмовити у задоволенні клопотання сторони відповідача про зупинення провадження у справі. 18 лютого 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті. 26 лютого 2022 року на електронну скриньку суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи за відсутності представника сторони, вимоги повністю підтримує і просить задовольнити. 12 серпня 2022 року на електронну скриньку суду представник відповідача направила додаткові пояснення з врахуванням висновків Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі 321/1260/19. У судове засідання позивач та її представник, представник відповідача не з`явилися, враховуючи подані заяви про розгляд справи за їхньої відсутності. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 10 грудня 2012 року сторонами укладено договір вкладу «Стандарт» № SAMDN80000731312635, за умовами якого [PERSON] передала банку, а банк прийняв грошові кошти у сумі 15 000, 00 доларів США на строк до 10 грудня 2013 року включно, з відсотковою ставкою 6,5 % річних та наступною пролонгацією автоматично без укладення додаткових договорів та без явки клієнта у банк. 04 листопада 2020 року позивач засобами поштового зв`язку надіслала на адресу банку заяву про видачу вкладу разом із нарахованими відсотками, шляхом перерахування на її рахунок протягом двох днів, однак таку вимогу банк не виконав. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із частиною першою 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. У статті 1060 Цивільного кодексу України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні. При цьому згідно із частиною другою статті 1070 Цивільного кодексу України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з частиною першою статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За приписами частин першої та шостої статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання у натурі (частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»). Оскільки відповідач на першу вимогу вкладника не повернув кошти, відбулось прострочення виконання зобов`язання, а також не виплатив позивачу проценти за договором банківського вкладу, то позовні вимоги є обґрунтованими у межах позовних вимог, враховуючи строк позовної давності щодо вимог про стягнення суми пені. Судом встановлено, що по закінченні строку договору 10 грудня 2013 року позивачу не було виплачено суму вкладу у розмірі 15 000, 00 доларів США з нарахованими процентами. Також суму вкладу разом з усіма нарахованими відсотками у розмірі 6,5 % річних позивачеві банк не виплатив, незважаючи на таку вимогу вкладника від 04 листопада 2020 року. За період з 11 грудня 2012 року по 08 жовтня 2020 року сума нарахованих відсотків за користування грошовими коштами позивача за ставкою 6,5 % річних становить 7 632, 17 доларів США. Сума пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 08 жовтня 2019 року по 08 жовтня 2020 року становить 16 508, 96 грн. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 8 439, 41 грн в дохід Держави. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial