Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

У травні 2022 року позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Комісара О.В. звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] грошові кошти у розмірі 35000,00 грн. та судові витрати у розмірі 20992,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 03 жовтня 2017 року [PERSON] отримав від неї грошові кошти у сумі 35000,00 грн. як завдаток (аванс) за продаж двох збірно-розбірних ангарів, про що було складено відповідну розписку. За усною домовленістю продаж збірно-розбірних ангарів мав відбутися до кінця 2021 року. Належного документального оформлення правочину, ані вчинення щодо усних домовленостей (купівля-продаж) не відбулося. 14 лютого 2022 року позивач надіслав відповідачу письмову вимогу про повернення коштів, однак кошти в розмірі 35000,00 грн. відповідачем не були повернуті. Позивач стверджує, що кошти є безпідставно набутими та посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України, просить позовні вимоги задовольнити. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 травня 2022 року справу передано головуючому судді Шролик І.С. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 07 червня 2022 року відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду на 14 липня 2022 року. В судове засідання призначене на 14 липня 2022 року сторони не з?явилися, про розгляд справи повідомлені судом належним чином. Від представника позивача - адвоката Комісара О.В. 13 липня 2022 року на електронну адресу суду надійшло клопотання, в якому зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить проводити розгляд справи без їх участі. 02 серпня 2022 року відповідач в приміщенні суду ознайомився з матеріалами справи. В судове засідання призначене на 07 вересня 2022 року сторони не з?явилися, про розгляд справи повідомлені судом належним чином. 06 вересня 2022 року відповідач надав до суду клопотання, в якому зазначає, що не зможе бути присутнім у судовому засіданні та просить проводити розгляд справи без його участі. Окрім того, цього ж дня, відповідачем подано клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу. В обґрунтування даного клопотання зазначає, що позивачем не надано жодних доказів про визначення розміру витрат в сумі 20992,40 грн., розрахунок таких витрат та понесення цих витрат матеріали справи не містять, а сума судових витрат неспівмірна зі складністю справи та ціною позову. Просить відмовити в задоволенні вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч. 8 ст.178 ЦПК України в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін у справі за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, дослідивши письмові докази по справі, які вважає належними, допустимими та достатніми в їх сукупності, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , виходячи з наступного. Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, 03 жовтня 20217 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 35000,00 грн., як завдаток (аванс) за продаж двох збірно-роздрібних ангарів, що підтверджується розпискою написаною особисто [PERSON] від 03 жовтня 2017 року (а.с. 20). За усною домовленістю між сторонами в майбутньому мав укластися договір купівлі-продажу двох збірно-розбірних ангарів. Проте укладання договору або вчинення дій щодо усних домовленостей не відбулося. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається з матеріалів справи позивач мала намір придбати, а відповідач в свою чергу продати два збірно-розбірних ангари до кінця 2021 року за усною домовленістю. Проте ані належного документального оформлення правочину, ані вчинення дій щодо усних домовленостей між сторонами не відбулося. Разом з тим, розписка [PERSON] не є підтвердженням укладання між сторонами договору купівлі - продажу, оскільки не містить всіх передбачених законодавством істотних умов договору. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ст. 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Зокрема, відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України, цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 17 квітня 2019 року у справі № 759/1206/17 (касаційне провадження № 61-40св19); від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (касаційне провадження № 61-1215св17); від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (касаційне провадження № 61-4497ск18); від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (касаційне провадження № 61-1133св18). Враховуючи те, що на підставі попередньої домовленості щодо укладання у майбутньому договору купівлі-продажу збірно-розбірних ангарів позивач перерахувала на рахунок кошти у розмірі, як завдаток (аванс), проте в подальшому договір між сторонами не було укладено, відповідач продовжує утримувати кошти, добровільно їх не повертає, суд прийшов до переконання, що кошти підлягають поверненню позивачу оскільки вони є безпідставно набутими. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги [PERSON] доведені, тому підлягають задоволенню в повному обсязі. При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Як вбачається з положень п. 3 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Судом досліджений договір про надання правничої допомоги від 31 січня 2020 року, який укладений між Адвокатським об?єднанням «Лєгіст» та [PERSON] , за умовами якого адвокатське об?єднання, в особі адвокатів Комісара О.В. та/або [PERSON] та/або [PERSON] надає правову допомогу, консультації та роз`яснення з питань кримінального, цивільного, господарського, адміністративного та податкового права; організовує ведення претензійно-позовної роботи по матеріалам, що підготовлені клієнтом; надання правової допомоги щодо захисту прав та представлення інтересів останнього перед Національної поліцією та іншими правоохоронними органами в судах, органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування (веденні справ). Як слідує, з додаткової угоди № 02/22-3 до договору про надання правової допомоги № 31/01/20 від 31 січня 2020 року, сторони узгодили, що клієнт протягом одного року після набрання законної сили судовим рішенням по суті щодо стягнення з [PERSON] грошових коштів у сумі 35000,00 грн. згідно з розпискою від 03 жовтня 2017 року, зобов`язаний шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Адвокатського об?єднання або внесення готівкою в касу Адвокатського об?єднання у повному обсязі сплатити вартість послуг (гонорар), встановлений у п. 1 цієї додаткової угоди, та укласти акт приймання - передачі. Суд не може визнати обґрунтованими доводи відповідача щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення правничої допомоги, з підстав відсутності доказів проведених розрахунків, оскільки договором про надання правової допомоги сторони погодили фіксований розмір вартості наданих послуг, який підлягає сплаті протягом одного року після набрання законної сили судовим рішенням по суті пункт 3 Додаткової угоди (а.с. 17). Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постановах від 19.07.2022 року справа № 910/6807/21; від 28 грудня 2020 року справа № 640/18402/19. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Верховний Суд у своїх рішеннях зазначив, що для визначення суми відшкодування необхідно керуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанови КГС ВС від 10.10.2018 у справі № 910/21570/17, від 14.11.2018 у справі № 921/2/18, додаткова постанова КГС ВС від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18, від 10.10.2019 у справі № 909/116/19, від 18.03.2021 у справі № 910/15621/19, постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Враховуючи заперечення відповідача щодо обсягу витрат на правничу допомогу, категорію справи, обсяг наданих адвокатом послуг, їх необхідність та доцільність,

Outcome: approved