Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-01 00:00:00

позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі є квартиронаймачами кв. [ADDRESS] , яка перебуває у власності місцевої ради. На момент звернення до суду в квартирі зареєстровано п`ять осіб, у т.ч. [PERSON] , який є племінником позивача. Позивачі посилаються на те, що відповідач в квартирі не проживає з народження, не несе витрат на її утримання, в ній відсутні його речі. В зв"язку з викладеним, позивачі просять визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . 25.07.2022 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву. Станом на момент розгляду справи відповідач не скористався своїм правом на подання письмового відзиву. На підставі положень ст.ст.274-279 ЦПК України та відсутністю заперечень відповідача, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, на підставі наданих доказів. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.01.1989 р. [PERSON] було видано ордер на вселення в кв. [ADDRESS] з членами своєї сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На момент розгляду справи відповідно до довідки, що видана Центром адміністративних послуг та Голосіївською районною в м.Києві державною адміністрацією, в Реєстрі територіальної громади міста Києва за адресою: [ADDRESS] значаться зареєстрованими: [PERSON] , 1983 р. народження, [PERSON] , 1998 р. народження, [PERSON] , 1992 р. народження, [PERSON] , 1975 р. народження, [PERSON] , 2001 р. народження. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Закон покладає обов`язок доказування на сторони у справі. В силу положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто, в даному випадку, позивач, звертаючись до суду з вимогами про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщення, в зв`язку з не проживанням в ньому протягом 6 місяців поспіль, повинен довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такої ж позиції дотримується Верховний Суд, виклавши її у постанові у справах № 760/13113/14-ц від 22.11.2019 р., справа № 490/12384/16-ц від 24.10.2018 р. Як встановлено судом, починаючи з 2001 р. відповідач не проживає в кв. [ADDRESS] , що підтверджується актами про непроживання від 21.06.2021 р., 22.07.2021 р., 24.05.2021 р., 26.07.2020 р., 01.12.2020 р., 26.11.2020 р. Будь-яких заперечень на спростування зазначених обставин відповідачем не надано. Відповідно до ст.64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідачем не надано доказів щодо виконання ним свого обов`язку щодо утримання житла та сплаті за комунальні послуги, які нараховуються. Також з боку відповідача в порушення вимог ст.81 ЦПК України не надано доказів того, що він цікавиться спірним житлом, або у нього існують перешкоди у користуванні ним, або ж що існують поважні причини непроживання в квартирі. Матеріали справи не містять доказів, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні кв. [ADDRESS] . Оскільки в ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача поважних причин для непроживання в кв. [ADDRESS] та існування перешкод у такому проживанні, а також зважаючи на те, що відповідач не мешкає в спірній квартирі протягом строків, встановлених ст.71 ЖК України, суд вважає, що вимоги позивачів є обґрунтованими, доведеними належними і достатніми доказами, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати у справі.

Outcome: approved