Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-04 00:00:00

До Уманського міськрайонного суду Черкаської області звернувся [PERSON] з позовом до Черкаської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів прокуратури, в якому просив: стягнути за рахунок державного бюджету (Державна казначейська служба України) на його користь завдану йому відповідачем 1: Прокуратурою Черкаської області (Черкаської обласною прокуратурою) матеріальну (майнову) шкоду в загальному розмірі 1500000 гривень; стягнути за рахунок державного бюджету (Державна казначейська служба України) на його користь, завдану йому відповідачем 1: Прокуратурою Черкаської області (Черкаської обласною прокуратурою) моральну (немайнову) шкоду в загальному розмірі 1500000 гривень; стягнути за рахунок державного бюджету (Державна казначейська служба України) на його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 гривень. В обґрунтування позову посилався на те, що 24.01.2010 прокурором міста Умань Черкаської області Резнік Р.Б. була порушена кримінальна справа № 1711000005 стосовно службових осіб ТОВ «Антоновка і К» по факту службового підроблення, за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Приводом для порушення даної кримінальної справи відносно службових осіб ТОВ «Антоновка і К» стало безпосереднє виявлення прокуратурою м. Умані ознак злочину. 12.05.2009 начальником СВ Уманського МВ УМВС України Розборським\~В.В. порушена кримінальна справа № 1700900226 відносно [PERSON] за фактом шахрайства з фінансовими ресурсами при подачі звіту ТОВ «Антоновка і К» по програмі розвитку садівництва за січень-листопад 2008 року до Управління агропромислового розвитку Уманської районної державної адміністрації Черкаської області, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 222 КК України. Приводом для порушення кримінальної справи відносно нього стало безпосереднє виявлення співробітниками міліції в його діях ознак злочину, передбаченого ч. 1 ст. 222 КК України. 29.05.2009 начальником СВ Уманського МВ УМВС України в Черкаській області Розборським В.В. обрана міра запобіжного заходу відносно нього у вигляді підписки про невиїзд. 09.06.2009 постановою в.о. прокурора м. Умань Мельниченка С.В. скасовано постанову від 12.05.2009 про порушення кримінальної справи № 1700900226. 08.07.2009 суддею Михайленко В.Г. по справі № 4-168-09 ухвалено постанову про відмову у заведенні провадження по скарзі [PERSON] про скасування постанови про порушення кримінальної справи № 1700900226. 05.01.2011 слідчий прокуратури м. Умань Павленко Р.І. постановив постанову про прийняття кримінальної справи № 1711000005 до свого провадження. 01.02.2011 зазначеним слідчим постановлено постанову про обрання міри запобіжного заходу відносно [PERSON] у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання. 02.03.2011 постановлено аналогічну постанову. 02.03.2011 його було допитано за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Постановою старшого слідчого прокуратури м. Умані Павленко Р.І. від 14.04.2011 порушено кримінальну справу № 1711000005/1 стосовно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 222 КК України. Постановою старшого слідчого прокуратури м. Умань Павленка Р.І. від 14.04.2011 об`єднано кримінальні справи № 1711000005 та № 1711000005/1 стосовно нього в одне провадження та присвоєно № 1711000005. Того ж дня постановою старшого слідчого м. Умань обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання. 14.04.2011 старший слідчий прокуратури м. Умань Павленко Р.І. постановив постанову про притягнення в якості обвинуваченого [PERSON] по кримінальній справі № 1711000005, пред`явивши йому звинувачення в злочинах, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 222 ККК України. Протоколами від 19.04.2011 оголошено йому про закінчення досудового слідства по кримінальній справі № 1711000005 та пред`явлено йому та його захиснику матеріали кримінальної справи, де ними було заявлено клопотання про закриття кримінального провадження. В задоволенні зазначеного клопотання йому було відмовлено. 26.04.2011 відносно нього було складено обвинувальний висновок за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 222 КК України, який за вих. № 118-114-11 від 26.04.2011 кримінальна права № 1711000005 скерована прокуратурою до Уманського міськрайонного суду Черкаської області. 19.05.2011 відбулось попереднє судове засідання у справі, 11.08.2011, 11.10.2011, 01.11.2011, 24.11.2011, 20.12.2011, 19.01.2012, 15.02.2012, 28.02.2012, 16.03.2012, 22.03.2012, 03.04.2012, 26.04.2012, 29.05.2012, 07.08.2012, 04.09.2012, 01.10.2012, 22.10.2012, 19.11.2012, 05.12.2012, 27.12.2012, 24.12.2013, 05.03.2013, 08.04.2013, 24.04.2013, 21.05.2013, 03.06.2013, 18.06.2013, 11.07.2013, 01.08.2013, 07.10.2013, 23.10.2013, 05.11.2013, 04.12.2013, 16.12.2013, 23.12.2013 та 30.12.2013 у справі відбулися судові засідання, що підтверджується протоколом попереднього судового засідання та протоколами судових засідань. Постановою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.01.2014 у справі № 1/705/6/2014 направлено кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON] за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 222 КК України, на додаткове розслідування. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 11.03.2014 скасовано постанову Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.01.2014 та повернуто справу до того ж суду на новий судовий розгляд в іншому складі суду. 12.09.2014, 17.09.2014, 07.11.2014, 17.12.2014, 15.01.2015, 19.02.2015, 08.04.2015, 17.04.2015, 18.05.2015, 26.05.2015, 04.08.2015, 03.09.2015, 05.10.2015, 19.10.2015, 09.12.2015, 04.02.2016, 23.03.2016, 14.04.2016, 26.05.2016, 17.10.2016, 14.11.2016, 21.12.2016, 23.02.2017 та 04.04.2017 у справі відбулися судові засідання, що підтверджується журналами судових засідань. Вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області по справі № 1-285-11, 1/705/9/17 від 05.07.2017 його визнано невинним у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 222 КК України, і по суду виправдано у зв`язку з не встановленням події злочинів. 09.06.2017 відбулося попереднє засідання у справі, а 06.09.2017, 29.11.2017, 27.12.2017, 04.01.2018, 14.02.2018, 21.05.2018 відбулися судові засідання у справі в суді апеляційної інстанції, що підтверджується протоколами судових засідань. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 21.05.2018 вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.07.2017 залишено без змін. Зазначену ухвалу було оголошено 29.05.2018. На даний час виправдувальний вирок суду від 05.04.2017 набрав законної сили. Під час досудового розслідування відносно [PERSON] була неодноразово обрана міра запобіжного заходу підписка про невиїзд. Свою вину у вчиненні інкримінованих злочинів він не визнавав ні єдиного разу протягом усього досудового та судового слідства, про що неодноразово вказував як усно, так і письмово при написанні заяв, скарг, клопотань тощо. Він вважає кримінальні справи сфальсифікованими з самого початку їх порушення з метою незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, направленими на його дискредитацію як підприємця, директора ТОВ «Антоновка і К» Під час досудового слідства у повній мірою проявився непрофесіоналізм працівників прокуратури Уманського району та слідчого СВ Уманського МВ УМВС України в Черкаській області, службова недбалість, їх профнепридатність, бездарність та недалекоглядність. Порушенням вищезазначених кримінальних справ відносно нього та строками їх розслідування прокуратура фактично зламала йому життя. Тривалий час, довгі роки, він вимушений був доводити свою невинуватість перед суспільством та людьми, незаконно лишився посади директора ТОВ «Антоновка і К», вимушений був за безцінок продати вже посаджений ним садок розміром більше 40 гектарів, на який витратив свої особисті грошові кошти в розмірі 1025200 гривень. Також він тривалий час залишився без роботи та без будь-яких засобів для існування як сам, так і уся його сім`я, включаючи, на той час неповнолітніх дітей. Крім того, перебуваючи під дією міри запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання, він не мав можливість виїхати до своїх престарілих батьків у м. Махачкала Республіки Дагестан, довгі роки не мав можливості їх бачити та спілкуватися з ними. Не мав можливості поїхати на похорон сестри та матері. Фактом невиправданого, упередженого та неприйнятного ставлення до нього, як до громадянина іншої держави, як до керівника підприємства ТОВ «Антоновка і К» зі сторони прокуратури, може слугувати і та обставина, що його фактично позбавили права на заняття підприємницькою діяльністю, права своєю працею заробляти собі на життя, матеріально утримувати себе та членів своєї родини. Кримінальна справа відносно нього роками знаходилась на досудовому та судовому слідстві. Він обґрунтовано вважає, що при незаконному притягненні його до кримінальної відповідальності були порушені його конституційні права та свободи незаконними діями органів досудового розслідування, оскільки фактично йому були заподіяні страждання внаслідок психологічного впливу при допитах слідчих та під час судових засідань, порушились та змінились у негативний бік життєві зв`язки, погіршились відносини з оточуючими, він був позбавлений можливості реалізації своїх звичок та бажань, його стан здоров`я погіршився, у зв`язку з чим він був вимушений пройти курс лікування. Усі необхідні документи щодо понесеної ним матеріальної шкоди не збереглися, тому він не може долучити їх до матеріалів справи, однак лише на досудовому та судовому слідстві він вимушений був оплатити дорогу до м. Умань з м. Монастирище та в зворотньому напрямку його адвокатові Великому І.П., а ще поїздки на таксі для проведення слідчих дій та 74 поїздки для участі в судовому розгляді кримінальної справи в суді першої інстанції. Крім того, під час розгляду апеляційної скарги прокурора на виправдувальний вирок суду першої інстанції він вимушений був разом зі своїм захисником 9 разів приїздити до Апеляційного суду Черкаської області в м. Черкаси, також витрачаючи власні кошти на проїзд, їжу тощо. Таким чином, ним витрачені кошти на оплату проїзду адвоката, а також кошти і на інші витрати, пов`язані із захистом від незаконного кримінального переслідування протягом більше дев`яти років, незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності в загальній сумі 500000 гривень. При цьому матеріали кримінальної справи № 1-285-11 1/705/9/17, які перебувають в архіві Уманського міськрайонного суду Черкаської області, містять докази про спричинення йому матеріальної шкоди, заявленої ним в позовній заяві, а саме 1500000 гривень. Визначаючи моральну шкоду в розмірі 1500000,00 гривень, позивач виходив із того, що відносно нього в даному випадку органи прокуратури незаконно повідомили про підозру, незаконно відносно нього обирали міру запобіжного заходу, суттєво обмежуючи його права протягом тривалого періоду часу, а це більше дев`яти років, незаконно обвинувачували у вчиненні злочинів, яких він не скоював, і на протязі більше 9 років він намагався захистити у судах своє добре ім`я, у зв`язку з чим значною мірою втратив довіру до людей, до правоохоронних органів, які навмисно і незаконно його переслідували протягом тривалого періоду часу. За цей час він повністю втратив свій бізнес, залишився наодинці зі своїм болем та своєю бідою. Враховуючи інтенсивність та глибину сприйняття своїх психотравмуючих факторів, що супроводжували його переслідування, позивач стверджує, що нізащо б не погодився відчути пережитий моральний і душевний біль вдруге за названу та будь-яку іншу суму. 25.01.2021 до суду від представника відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Державна казначейська служба України в повному обсязі заперечує проти задоволення позовної заяви [PERSON] . В обґрунтування відзиву зазначено, що заявлена позивачем вимога про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача матеріальної шкоди в сумі 1500000,00 гривень задоволенню не підлягає, оскільки втрачений заробіток визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання, а не виходячи з припущень позивача про суму не отриманого доходу за час кримінального переслідування. Відшкодування позивачу за рахунок коштів Державного бюджету України майнової шкоди в розмірі 1500000,00 гривень суперечить нормам законодавства, оскільки не отриманий дохід повинен бути розрахований з урахуванням доходу, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Вважають, що позивачем у позовній заяві не наведено достатніх підстав для відшкодування майнової шкоди. Крім того, позивач у позовній заяві підтверджує, що у нього відсутні документи стосовно понесеної матеріальної шкоди. Також заявлена позивачем вимога про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди в сумі 1500000,00 гривень задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не надано жодних доказів наявності завдання йому моральної шкоди, не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні. Розмір морального відшкодування позивачем необґрунтовано завищено. Відповідач вважає, що позивач перебував під слідством та судом з 12.05.2009 (дати порушення кримінальної справи проти позивача) по 09.06.2009 (дати постановлення постанови про скасування попередньої постанови про порушення кримінальної справи) та з 01.02.2011 (дати обрання позивачеві міри запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд) по 21.05.2018 (дати постановлення судом апеляційної інстанції ухвали про невинуватість позивача), або 7 років 1 місяць, загалом 85 місяців. Розмір мінімальної заробітної плати на 2021 рік установлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» у місячному розмірі: з 01 січня поточного року 6000 гривень. Отже, сума моральної шкоди становить 510000,00 гривень (6000,00*85). З огляду на вищенаведене, сума моральної шкоди в розмірі 1500000,00 гривень належним чином не підтверджена і має характер удаваної. Крім того,\~ у\~матеріалах справи\~відсутній договір\~(чи\~його копія)\~про надання\~правничої допомоги,\~детальний опис\~робіт (наданих\~послуг),\~виконаних адвокатом,\~та здійснених\~ним витрат,\~необхідних для\~надання правничої\~допомоги.\~Крім того,\~відсутні фінансові\~документи,\~що підтверджують\~отримання гонорару\~адвокатом.\~З огляду\~на вищезазначене,\~підстави для\~відшкодування позивачу\~з Державного\~бюджету України\~витрат на\~правничу допомогу\~в сумі\~10000,00\~гривень відсутні. Також у відзиві зазначено, що відповідач вважає, що при вирішенні спірних правовідносин суд не може застосовувати норми Закону України № 266/94-ВР, оскільки позивач не має статусу громадянина, а є іноземцем, який постійно проживає в Україні. 28.01.2021 до суду від представника відповідача Черкаської обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що підставою для звернення [PERSON] до суду з даним позовом слугувало визнання його вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.04.2017 у справі № 1-285-11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 21.05.2018, невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст 366, ч. 1 ст. 222 КК України та виправдання за відсутності події злочину. В обґрунтування розміру моральної шкоди позивач зазначив, що незаконно перебував під слідством та судом з 12.05.2009 до 21.05.2018. У зв`язку з цим порушено його нормальні життєві зв`язки, позбавлено реалізації своїх звичок та бажань, зіпсовано стосунки з оточуючими, погіршено самопочуття. Вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з того, що фактично [PERSON] перебував під слідством та судом з 01.02.2011 по 21.05.2018, що складає 87 місяців 21 день. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 2270 грн (ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»). Отже, ураховуючи наведене вважає, що мінімальний розмір моральної шкоди за час перебування [PERSON] під слідством та судом становить 199079 грн (2270 грн * 87 місяців 21 день), що відповідає засадам розумності та справедливості. Крім того, позивач просить стягнути судові витрати у сумі 10000 грн у вигляді витрат на правову допомогу, не додавши при цьому жодного доказу, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. 29.01.2021 до суду від представника відповідача Черкаської обласної прокуратури надійшло доповнення до відзиву на позов, в якому вона просила відмовити в позові в частині стягнення матеріальної шкоди. Зазначила, що в позові позивач ставить вимогу про стягнення з Державного бюджету на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 1500000 гривень. При цьому, у даній справі позивач не надав до суду будь-яких доказів щодо завданої йому матеріальної шкоди. Ним не підтверджено факту його звільнення у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності. Право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначаючи її розмір, та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Позивач відповідь на відзиви до суду не подав. Позивач [PERSON] у судовому засіданні вказав, що позовні вимогу він підтримує та просить задовольнити в повному обсязі. Вважає розмір матеріальної та моральної шкоди, зазначені ним у позовній заяві, співрозмірним із обсягом спричиненої йому шкоди. В зв`язку з незаконним порушенням відносно нього кримінальної справи та застосування запобіжного заходу підписки про невиїзд йому завдано матеріальної та моральної шкоди, і така шкода має бути відшкодована. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні поданий [PERSON] позов підтримав, просив суд його задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, 25.01.2021 подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за позовом [PERSON] без участі представника Казначейства. Вислухавши позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов належить задовольнити частково з таких підстав. Судом встановлено, що постановою начальника СВ Уманського МВ УМВС України Розборського\~В.В. про порушення кримінальної справи і прийняття її до свого провадження від 12.05.2009 порушена кримінальна справа № 1700900226 відносно [PERSON] за фактом шахрайства з фінансовими ресурсами при подачі звіту ТОВ «Антоновка і К» по програмі розвитку садівництва за січень-листопад 2008 року до Управління агропромислового розвитку Уманської районної державної адміністрації Черкаської області, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 222 КК України. Приводом для порушення кримінальної справи відносно [PERSON] стало безпосереднє виявлення співробітниками міліції в його діях ознак злочину, передбаченого ч. 1 ст. 222 КК України. 29.05.2009 начальником СВ Уманського МВ УМВС України в Черкаській області Розборським В.В. обрана міра запобіжного заходу відносно [PERSON] у вигляді підписки про невиїзд та відібрано підписку про невиїзд від 29.05.2009. 09.06.2009 постановою в.о. прокурора м. Умань Мельниченка С.В. скасовано постанову від 12.05.2009 про порушення кримінальної справи № 1700900226. Постановою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08.07.2009 по справі № 4-168-09 відмовлено у заведенні провадження по скарзі [PERSON] про скасування постанови про порушення кримінальної справи № 1700900226. Постановою прокурора міста Умань Черкаської області Резніка Р.Б. про порушення кримінальної справи від 21.01.2010 була порушена кримінальна справа № 1711000005 стосовно службових осіб ТОВ «Антоновка і К» по факту службового підроблення, за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Приводом для порушення даної кримінальної справи відносно службових осіб ТОВ «Антоновка і К» стало безпосереднє виявлення прокуратурою м. Умані ознак злочину. Постановою старшого слідчого прокуратури м. Умані Павленко Р.І. про прийняття кримінальної справи до свого провадження від 05.01.2011 прийнято кримінальну справу № 1711000005 до свого провадження для проведення досудового слідства. 01.02.2011 зазначеним слідчим постановлено постанову про обрання міри запобіжного заходу відносно [PERSON] у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання та 01.02.2011 відібрано у останнього підписку про невиїзд. 02.03.2011 постановлено аналогічну постанову та відібрано у [PERSON] підписку про невиїзд. 02.03.2011 підозрюваного [PERSON] було допитано за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Постановою старшого слідчого прокуратури м. Умані Павленко Р.І. від 14.04.2011 порушено кримінальну справу № 1711000005/1 стосовно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 222 КК України. Постановою старшого слідчого прокуратури м. Умань Павленка Р.І. від 14.04.2011 об`єднано кримінальні справи № 1711000005 та № 1711000005/1 стосовно [PERSON] в одне провадження та присвоєно № 1711000005. Того ж дня постановою старшого слідчого прокуратури м. Умань Павленко Р.І. обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання та відібрано у [PERSON] відписку про невиїзд. Постановою старшого слідчого м. Умані Павленко Р.І. про притягнення в якості обвинуваченого від 14.04.2011 притягнуто в якості обвинуваченого [PERSON] по кримінальній справі № 1711000005, пред`явивлено йому звинувачення в злочинах, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 222 ККК України, про що йому оголошено. Протоколом від 14.04.2011 старшим слідчим прокуратури міста Умані Павленко Р.І. пред`явлено [PERSON] обвинувачення за ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 222 КК України, роз`яснено обвинувачення та вручено копію постанови про притягнення в якості обвинуваченого. Протоколами від 19.04.2011 оголошено обвинуваченому [PERSON] про закінчення досудового слідства по кримінальній справі № 1711000005 та пред`явлено йому та його захиснику матеріали кримінальної справи, де ними було заявлено клопотання про закриття кримінального провадження. Постановою старшого слідчого прокуратури м. Умані Павленко Р.І. про відмову в задоволенні клопотання обвинуваченого від 19.04.2011 відмовлено в задоволенні клопотання обвинуваченого [PERSON] та його захисника Великого І.П. про закриття кримінального справи. 26.04.2011 відносно [PERSON] було складено обвинувальний висновок за ознаками складу злочинів, передбаченого ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 222 КК України, який за вих. № 118-114-11 від 26.04.2011 скерований прокуратурою міста Умані до Уманського міськрайонного суду Черкаської області. 19.05.2011 відбулось попереднє судове засідання у справі, 11.08.2011, 11.10.2011, 01.11.2011, 24.11.2011, 20.12.2011, 19.01.2012, 15.02.2012, 28.02.2012, 16.03.2012, 22.03.2012, 03.04.2012, 26.04.2012, 29.05.2012, 07.08.2012, 04.09.2012, 01.10.2012, 22.10.2012, 19.11.2012, 05.12.2012, 27.12.2012, 24.12.2013, 05.03.2013, 08.04.2013, 24.04.2013, 21.05.2013, 03.06.2013, 18.06.2013, 11.07.2013, 01.08.2013, 07.10.2013, 23.10.2013, 05.11.2013, 04.12.2013, 16.12.2013, 23.12.2013 та 30.12.2013 у справі відбулися судові засідання, що підтверджується протоколом попереднього судового засідання та протоколами судових засідань, доданими позивачем до справи. Постановою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.01.2014 кримінальна справа по обвинуваченню [PERSON] за ч. 1 ст. 366, ч 1 ст. 222 КК України повернута прокурору м. Умані Черкаської області для проведення додаткового розслідування. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 11.03.2014 скасовано постанову Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.01.2014 та повернуто справу до того ж суду на новий судовий розгляд в іншому складі суду. 12.09.2014, 17.09.2014, 07.11.2014, 17.12.2014, 15.01.2015, 19.02.2015, 08.04.2015, 17.04.2015, 18.05.2015, 26.05.2015, 04.08.2015, 03.09.2015, 05.10.2015, 19.10.2015, 09.12.2015, 04.02.2016, 23.03.2016, 14.04.2016, 26.05.2016, 17.10.2016, 14.11.2016, 21.12.2016, 23.02.2017 та 04.04.2017 у справі відбулися судові засідання, що підтверджується журналами судових засідань, доданими позивачем до справи. Вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.04.2017 [PERSON] в пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 222 КК України, визнано невинуватим і по суду виправданим у зв`язку із не встановленням події злочинів. Запобіжний захід підписку про невиїзд щодо [PERSON] скасовано. Прокурором Уманської місцевої прокуратури подано до Апеляційного суду Черкаської області апеляційну скаргу на вирок суду від 05.04.2017. 09.06.2017 відбулося попереднє засідання у справі, а 06.09.2017, 29.11.2017, 27.12.2017, 04.01.2018, 14.02.2018, 21.05.2018 відбулися судові засідання у справі в суді апеляційної інстанції, що підтверджується постановою попереднього розгляду справи від 09.06.2017 та протоколами судових засідань, доданими позивачем до справи. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 21.05.2018 вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.04.2017 залишено без змін. Таким чином, позивач [PERSON] перебував під слідством та судом у період з 12.05.2009 (дата постанови начальника СВ Уманського МВ УМВС України в Черкаській області Розборського В.В. про порушення кримінальної справи і прийняття її до свого провадження від 12.05.2009) по 09.06.2009 (дата постанови в.о. прокурора м. Умань Мельниченка С.В. від 09.06.2009 про скасування постанови від 12.05.2009 про порушення кримінальної справи № 1700900226), та з 01.02.2011 (дати постановлення слідчим постанови по кримінальному провадженні № 1711000005 про обрання міри запобіжного заходу відносно [PERSON] у вигляді підписки про невиїзд) по 21.05.2018 (дати ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 21.05.2018, якою залишено без змін вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.04.2017), а всього 7 років 4 місяці 17 днів (період з 12.05.2009 по 09.06.2009 дорівнює 27 днів + період з 01.02.2011 по 21.05.2018 дорівнює 7 років 3 місяці 20 днів). Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Частинами 1-3 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Згідно з ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон). Відповідно до ст. 1 цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Таким чином, з огляду на те, що позивача [PERSON] визнано невинним по обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 222 КК України, та по суду виправданим у зв`язку із не встановленням події злочинів, він має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави. Як встановлено судом, [PERSON] перебував під слідством та судом 7 років 4 місяці 17 днів, що становить 88 місяців 17 днів, впродовж яких до нього було застосовано запобіжний захід підписку про невиїзд. Статтею 4 Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених п. п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури, суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до п. 5 ст. 3 вказаного Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в ст. 1 цього Закону випадках. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 13 цього Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадку, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Вирішуючи заявлені позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд враховує положення ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», якою визначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Наведене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04.06.2018 у справі № 489/2492/17, від 13.06.2018 у справі № 464/6863/16, від 21.06.2018 у справі № 205/119/17, від 25.07.2018 у справі № 607/14493/16-ц, від 19.09.2018 у справі № 534/955/17, а також правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 19.12.2018 у справі № 214/5262/15-ц. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідач Державна казначейська служба України у відзиві на позовну заяву погодилась із зазначеними висновками суду. При цьому суд не бере до уваги посилання відповідача Черкаської обласної прокуратури у відзиві на позовну заяву на пункт 3 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», згідно з яким мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівникам та інших виплат, враховуючи, що вони є безпідставними, оскільки\~відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а відтак, підстав для застосування наведеної норми до спірних правовідносинах відсутні. Підсумовуючи викладене вище, суд робить висновок, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Судом встановлено, що незаконне кримінальне переслідування [PERSON] завдало шкоди його честі, гідності, престижу та діловій репутації, а також порушило нормальні життєві зв`язки. Враховуючи наведене, а також обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, суд вважає обґрунтованою сумою відшкодування моральної шкоди в розмірі 750000 гривень, яка була завдана [PERSON] незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури. Вказаний розмір відшкодування, на переконання суду, в повній мірі відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості. Відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845. Згідно з п. 35 вказаного вище Порядку казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Пунктами 5 та 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 15.04.2015 № 215, казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Позивач у позовній заяві правильно визначив суб`єктний склад учасників справи та порядок стягнення моральної шкоди, оскільки така проводиться безпосередньо за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, як це визначено у ст. 4 «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Разом з тим, суд не вбачає підстав для відшкодування позивачу заявленої ним матеріальної шкоди, оскільки жодних доказів того, що внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності він втратив посаду директора ТОВ «Антоновка і К» та за безцінок продав посаджений ним садок розміром більше 40 гектарів, на який він витратив свої особисті кошти в розмірі 1025200 гривень, що відбулося саме внаслідок небунтованих дій органів досудового розслідування та подальшого його неправомірного засудження. Також позивачем не надано доказів витрачених коштів на оплату проїзду адвоката та на інші витрати, пов`язані із захистом від незаконного кримінального переслідування та притягнення до кримінальної відповідальності в загальній сумі 500000 гривень. Враховуючи викладене вище, позовні вимоги [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 1500000 гривень задоволенню не підлягають в повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат по справі, суд зазначає таке. За даною категорією справ позивач звільнений від сплати судового збору, а тому відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, які, як зазначив позивач у позовній заяві, він поніс на оплату послуг адвоката щодо надання правничої допомоги в розмірі 10000 гривень, суд виходить з того, що згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2)\~розмір суми,\~що підлягає\~сплаті в\~порядку компенсації\~витрат адвоката,\~необхідних для\~надання правничої\~допомоги,\~встановлюється згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги на\~підставі відповідних\~доказів,\~які підтверджують\~здійснення відповідних\~витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем [PERSON] до позовної заяви не додано доказів того, що між ним та адвокатом був укладений договір про надання правничої допомоги, такий договір чи його копія не додані до позовної заяви, і, відповідно, суд позбавлений можливості встановити, чи було між позивачем та адвокатом узгоджено обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, доказів сплати адвокату коштів, зазначених позивачем у позовній заяві, хоча вказані обставини суд обов`язково повинен перевіряти відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України, і лише за таких обставин суд має право вирішити питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу. У зв`язку з викладеним, суд доходить висновку, що витрати на професійну правничу допомогу, які позивач просив стягнути на його користь з відповідача Державної казначейської служби України в розмірі 10000 гривень, розподілу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial