Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

До Таращанського районного суду Київської області звернувся з позовом виконуючий обов`язки керівника Білоцерківської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі: Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги: [PERSON] про визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру в Київській області та витребування землі з чужого незаконного володіння. Згідно з прохальною частиною позовної заяви заявленими є позовні вимоги про: визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру в Київській області від 22.01.2019 № 10-509/15-19-сг про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та передачу у власність земельної ділянки [PERSON] для ведення особистого селянського господарства площею 2.0000 га (кадастровий номер 3224483200:03:006:0017), розташовану на території Лісовицької сільської ради Таращанського району Київської області; витребувати на користь держави в особі Державного підприємства «Богуславське лісове господарство» з чужого незаконного володіння [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3224483200:03:006:0017, яка розташована в адміністративних межах Лісовицької сільської ради Таращанського району Київської області стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області (м. Київ, бул. Лесі Українки, 27/2) судовий збір за наступними реквізитами: отримувач - прокуратура Київської області; код ЄДРПОУ - 02909996; банк отримувача - Держказначейська служба України м. Київ; МФО - 820172; рахунок отримувача 35216008015641. В обґрунтування позовних вимог вказує, що наказом ГУ Держгеокадастру в Київській області № 10-509/15-19 СГ від 22.01.2019 року затверджено документацію із землеустрою та надано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства на території Лісовицької сільської ради Таращанського району Київської області, площею 2,00 га. На підставі вказаного наказу 28.02.2019 державним реєстратором Ставищенської районної державної адміністрації здійснено реєстрацію прав власності на вказану земельну ділянку за [PERSON] (номер запису про право власності 30582166; рішення про державну реєстрацію 45836349). На момент видачі оскаржуваного наказу, вищевказана земельна ділянка перебувала в постійному користуванні ДП «Богуславське лісове господарство». Хоч державний акт на право постійного користування державним підприємством не отримано, право постійного користування підтверджується Проектом організації та розвитку лісового господарства, планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, картами-схемами розподілу території лісгоспу, планами лісонасаджень. Окрім того, згідно з інформацією № 211 від 05.06.2019, наданої ДП «Богуславське лісове господарство» оспорювана земельна ділянка накладається на земельні ділянки лісового фонду у кварталі 83 Улашівського лісгоспу. Крім цього, ДП «Богуславський лісгосп» не надавало погоджень на вилучення земельної ділянки з кадастровим номером 3224483200:03:006:0017. Згідно з інформацією Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства за № 04-48/1177 від 24.05.2019 спірна земельна ділянка накладається на землі лісогосподарського призначення та Управління не надавало погоджень на вилучення чи зміну цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером 3224483200:03:006:0017. Таким чином, всупереч вимогам ст. ст. 6, 14, 19 Конституції України, ч. 4 ст. 20 Земельного кодексу України, ч. З ст. 57 Лісового кодексу України Головним управлінням Держгеокадастру в Київській області на підставі оспорюваного наказу від 22.01.2019 відведено у приватну власність спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення з кадастровим номером 3224483200:03:060:0017 в порушення порядку зміни цільового призначення, за відсутності погодження зміни цільового призначення з органом виконавчої влади з питань лісового господарства. Від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, згідно якого прохає відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що прокуратура в даному спорі не наділена повноваженнями до звернення до суду за наявності діючої державної структури лісгоспу який самостійно може звернутися до суду та відповідно до цивільного процесуального кодексу України позовна заява повинна бути залишена без розгляду. Також зазначає, що договір купівлі-продажу між [PERSON] і та [PERSON] укладений законодавчо вірно, він є дійсний, так і в самому позові до нього претензій не має. [PERSON] отримував зазначену земельну ділянку також відповідно чинного законодавства з проходженням всіх потрібних процедур в тому числі проведення відповідної земельної експертизи та виготовлення земельної технічної документації зі всіма погодженнями. Та звертає увагу, що не надано до суду доказів про перебування самої спірної земельної ділянки з кадастровим номером 3224483200:03:006:0017, що знаходиться на території Лісовицької сільської ради Таращанського району в постійному користуванні Державного підприємства «Богуславське лісове господарство», наявні в матеріалах справи планово-картографічні матеріали лісовпорядкування не дають можливості ідентифікувати спірну земельну ділянку та не підтверджують, що саме вона перебуває в користуванні лісгоспу. Прокурор в судове засідання не з`явився, проте подав заяву про проведення слухання справи у його відсутність. Від Державного підприємства «Богуславське лісове господарство» надійшла заява якою просять слухати справу за відсутності їх представника. Інші сторони та третя особа в судове засідання не з`явилися, представників не направили, причини неявки не повідомляли, про дату час та місце розгляду повідомлені належним чином, відповідних клопотань не надходило. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЗУ « Про прокуратуру », прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. За статтею 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділені на відповідні категорії, зокрема , на землі лісогосподарського та сільськогосподарського призначення . Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України). Статтею 55 Земельного кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення. Згідно ст.57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. Відповідно до статті 84 Земельного кодексу України в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України). Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Згідно ст. 141 Земельного Кодексу України, підставами припинення права на земельну ділянку є, зокрема, добровільна відмова від права користування або її вилучення у випадках, передбачених цим Кодексом. За нормами ст. 13 ЗК України саме до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Порядок вилучення земельних ділянок визначений ст. 149 ЗКУ, згідно якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок здійснюється за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, ради Міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень . Частиною 9 ст. 149 Земельного Кодексу України прямо передбачено, що саме Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - зокрема, ліси для не лісогосподарських потреб. Частиною 5 ст. 27 Лісового Кодексу України Кабінет Міністрів України у сфері лісових відносин передає у власність, надає у постійне користування для не лісогосподарських потреб земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності. Відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 8 Лісового кодексу України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону. Положеннями ст. 57 Лісового кодексу України визначено вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок Кабінетом Міністрів України не потребує погоджень з іншими органами. Погодження на вилучення та зміну цільового призначення земель лісогосподарського призначення у кварталі 83 ДП «Богуславське лісове господарство» не надавалося. Віднесення спірної земельної ділянки до категорії земель лісогосподарського призначення підтверджується листом ДП « Богуславське лісове господарство » № 211 від 05.06.2019 року ( Т.1, а.с. 29-32 ), листом Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства № 04-48/1117 від 24.05.2019 року (Т.1, а.с. 25 ), викопіюванням з планово-картографічних матеріалів базового лісовпорядкування ДП « Богуславське лісове господарство » ( Т.1,а.с.33-37 ), листом ВО «Укрдержліспроект» від 03.06.2019 року № 460 (Т.1, а.с. 23-24 ). Відповідно до п. 5 розділу VIII Прикінцевих положень Лісового кодексу України , до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Таким чином при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII Прикінцевих положень Лісового кодексу України. Аналогічна позиція висвітлена у постановах судової палати у цивільних справах ВСУ у справах № 6-212цс14 від 24.12.2014 року, № 21-570а14 від 27.01.2015 року та Великої Палати ВС № 488/402/16а від 23.10.2019 року. Зазначені вище докази свідчать, що передана у власність [PERSON] земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення, не є замкненою і перебувала в постійному користуванні Державного підприємства «Богуславське лісове господарство». Як вбачається з матеріалів справи Київським обласним та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства не приймались рішення щодо передачі земельної ділянки лісогосподарського призначення з кадастровим номером 3224483200:03:006:0017 у власність [PERSON] , погодження на вилучення цієї земельної ділянки із земель лісового масиву ДП, в постійному користуванні якого перебувала земельна ділянка, не надавалося. Таким чином, вилучення для не лісогосподарських потреб спірної земельної ділянки державної власності, що віднесена до земель лісогосподарського призначення та перебувала у постійному користуванні ДП «Богуславське лісове господарство», а також передання у приватну власність такої ділянки не належало до повноважень ГУ Держгеокадастру в Київській області, яке так само не мало повноважень на зміну цільового призначення земельної ділянки. Головне управління Держгеокадастру в Київській області всупереч законодавчо визначеному порядку, надало земельну ділянку лісогосподарського призначення у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства без зміни цільового призначення, вилучення з постійного користування та відповідних погоджень. Згідно ч.ч. 2,3 ст. 152 ЗКУ власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акту органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акту. Як вбачається, наказ ГУ Держгеокадастру в Київській області № 10-509/15/19-СГ від 22.01.2019 року, яким затверджено документацію із землеустрою та надано у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства [PERSON] не ґрунтується на вимогах закону , а тому підлягає скасуванню. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна, права якою порушені внаслідок видання правового акту органом державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища яке існувало до видання цього акту. Відповідно до ч. 1 ст. 388 цього ж Кодексу, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, серед іншого, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України) У зв`язку із цим, необхідно розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним Відповідно до ст. 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст. 330, 387, 388, 396 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна Окрім того, не відбулося примусове вилучення майна у дійсного власника із подальшим продажем, а також не ухвалювались рішення щодо припинення права власності на підставі ст. 346 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. У даному випадку вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду віндикаційного позову в порядку, визначеному ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України, а не про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок. Крім цього, держава в особі уповноважених органів державної влади не була стороною вищезазначених правочинів, тому має право на витребування майна в порядку передбаченому ст. ст. 388 Цивільного кодексу України Наведені правові\~висновки викладені\~в постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі № 6-1 цс 15. З огляду на викладене та те, що право власності [PERSON] на земельну ділянку зареєстровано у встановленому законом порядку, відповідно до ст. 16 ЦК України, відновити становище, яке існувало до порушення цього права, можливо лише шляхом визнання недійсним рішень про передачу земельних ділянок та їх витребування з чужого незаконного володіння Крім того, порушення вимог земельного та лісового законодавства при передачі у приватну власність земельної ділянки лісогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, безумовно становить суспільний інтерес. Доводи відповідача ГУ Держеокадастру в Полтавській області на те, що прокурор не може бути суб`єктом звернення до суду із вказаним позовом не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, виходячи з наступного. Відповідно до ст.131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом. Частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття інтерес держави. У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 р. № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08 лютого 2019 р. по справі 915/20/18 та від 02 жовтня 2019 р. по справі 4/166«Б»). Окрім того, суспільний інтерес полягає у припиненні порушення, яке виявилося у передачі у приватну власність земельної ділянки лісового фонду та запобіганню таким порушенням у майбутньому. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» повноваження прокурора здійснюються виключно на підставах та в межах, передбачених процесуальним законодавством. Згідно ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Пред`явлення прокурором даного позову обумовлено порушенням державних та громадських інтересів, оскільки надання у приватну власність лісів, що виконують в першу чергу водоохоронну функцію та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах, суперечить основним засадам природоохоронного законодавства, метою якого є захист і відтворення лісових і водних ресурсів. Таким чином, Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, яке здійснює моніторинг лісів та державний контроль за додержанням норм, правил та інших нормативно-правових актів з ведення лісового господарства; надає висновок та погоджує зміну цільового призначення земельних лісових ділянок для їх використання в цілях не пов`язаних з веденням лісового господарства є уповноваженим законодавством України органом, що має здійснювати захист інтересів держави у даному випадку. Ухвалою суду від 20.08.2021 задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Мочинського А.Р. та у справі призначено судову земельно - технічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. 05.07.2022 на адресу суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшли матеріали цивільної справи з висновком експерта. За результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою експерти дійшли наступних висновків. По питанню №1 Відповідно до координат поворотних точок меж досліджуваної земельної ділянки, встановлено, що вона повністю накладається на землі лісового фонду, тому можемо зробити висновок про те, що досліджуваний проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр.. [PERSON] площею 2,000 га у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності що розташована на території Лісовицької сільської ради (за межами населеного пункту) Таращанського району Київської області при розроблені та затвердженні не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування з порушенням вимог статті 12 Лісового кодексу України, статтей 116 та 118 Земельного кодексу України, статтей 1,25,29,50 Закону України «Про землеустрій» та п.5 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051. По питанню №2 Відповідно до наявних матеріалів цивільної справи, інформація стосовно зміни цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером 3224483200:03:006:0017 відсутня, в тому числі проекти землеустрою та відповідні рішення. По питанню №3 Земельна ділянка з кадастровим номером 3224483200:03:006:0017 повністю розташована в межах земельної ділянки лісового фонду виділ 10, 11 та 12 кварталу 83 Улашівського лісництва. Таким чином, судом встановлено, що право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку виникло з порушенням земельного законодавства, земельна ділянка була отримана безвідплатно в особи, яка не мала права її відчужувати, відновити становище, яке існувало до порушення можливо лише шляхом визнання незаконним та скасування наказу, скасування рішення про державну реєстрацію земельної ділянки, припинення права власності на неї та витребування її на користь держави, а тому позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4 204 грн.

Outcome: approved