Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

Представник позивача Нофенко Л.В., діючи в інтересах АТ «Криворізька теплоцентраль», звернулася до суду з позовною заявою 29 березня 2019 року, в якій просила суд стягнути з [PERSON] на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість по оплаті за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] за період з 01 жовтня 2013 року по 01 березня 2019 року в сумі основного боргу 42\~198 грн. 97 коп., інфляційні втрати 6\~398 грн. 39 коп., 3% річних 1\~527 грн. 49 коп.; стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 1 921 грн. 00 коп. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що АТ «Криворізька теплоцентраль» за специфікою своєї виробничої діяльності здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і гарячого водопостачання населенню, яке зобов`язане здійснювати оплату за отримані послуги відповідно до встановлених тарифів. На виконання своїх зобов`язань АТ «Криворізька теплоцентраль» надавало послуги з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] , де споживачем послуг є [PERSON] . У зв`язку з неналежним виконанням споживачем своїх зобов`язань, за період з 01 жовтня 2013 року по 01 березня 2019 року утворилась заборгованість в розмірі 42\~198 грн. 97 коп., на яку позивачем нараховано збитки в порядку ст.625 ЦК України, а саме інфляційні втрати 6\~398 грн. 39 коп., 3% річних 1\~527 грн. 49 коп. Оскільки споживач добровільно заборгованість не погашає, а звернення підприємства з цього приводу ігнорує, тому за захистом майнових інтересів АТ «Криворізька теплоцентраль» представник вимушена звернутися до суду. Позивач раніше вже звертався до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із заявою про видачу судового наказу за заявленими вимогами, однак ухвалою суду від 08 січня 2019 року у справі №214/8313/18 у видачі судового наказу було відмовлено. Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 липня 2019 року (а.с.32-35) позовні вимоги АТ «Криворізька теплоцентраль» до [PERSON] задоволено повністю. Ухвалою суду від 26 квітня 2022 року за заявою [PERSON] заочне рішення суду від 25 липня 2019 року скасовано, а справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.69-70). Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, відповідач [PERSON] в порядку ст.178 ЦПК України подав заперечення на позов, які за своїм характером є відзивом (а.с.75-78). Свою позицію мотивував тим, що пред`явлені АТ «Криворізька теплоцентраль», на його думку, є незаконними, необґрунтованими. Так, позивач не надав жодних доказів на підтвердження порушення його прав та законних інтересів, на захист яких спрямоване його звернення до суду, з боку безпосередньо [PERSON] , зокрема: не надано доказів, що АТ «Криворізька теплоцентраль» надає відповідачеві житлово-комунальні послуги з опалення, підтвердження вартості таких послуг. Крім того, договір про надання таких послуг між ним та АТ «Криворізька теплоцентраль» не укладався, що виключає наявність між ними зобов`язань з постачання послуг з опалення та відповідно обов`язок [PERSON] з оплати таких послуг. Крім того, з огляду на звернення позивача до суду з позовом 29 березня 2019 року з вимогами про стягнення заборгованості за період з 01 жовтня 2013 року по 01 березня 2019 року, очевидним є пропуск строку позовної давності за частиною таких вимог, який відповідач просив застосувати, про що подав відповідну заяву (а.с.79). Вказані обставини в їх сукупності, на думку відповідача, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль». 09 червня 2022 року через канцелярію суду представник позивача АТ «Криворізька теплоцентраль» - адвокат Морозова О.С. подала додаткові пояснення, в яких зазначила про підтримання пред`явлених вимог в повному обсязі (а.с.89-91). Свою позицію по справі обґрунтувала тим, що АТ «Криворізька теплоцентраль» є суб`єктом господарювання з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії для об`єктів усіх форм власності та населення. Згідно з рішенням виконавчого комітету Криворізької міської ради №343 від 12 жовтня 2011 року «Про надання згоди на передачу окремих об`єктів теплопостачання від Комунального підприємства «Криворіжтепломережа» до Державного підприємства «Криворізька теплоцентраль», з 01 жовтня 2013 року виконавцем послуг теплопостачання для будинку [ADDRESS] є АТ «Криворізька теплоцентраль». Факт надання послуг з теплопостачання та централізованого опалення до зазначеного будинку, у тому числі кв. [ADDRESS] , підтверджується актами про надання та припинення теплоносія. Так, власником житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , в той час як [PERSON] , будучи зареєстрованим в цьому приміщенні, відповідно є індивідуальним споживачем послуг, що надаються АТ «Криворізька теплоцентраль», а тому повинен виконувати обов`язок з оплати житлово-комунальних послуг. Правом на участь в судовому засіданні сторони не скористались, подавши заяви, кожен окремо, про розгляд справи без їх участі. Представник позивача адвокат Морозова О.С. позовні вимоги підтримала (а.с.112). Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог та просив застосувати позовну давність (а.с.111). Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію сторін, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог з огляду на таке. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Суб`єктами правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: орган державної влади та органи місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг; учасники -\~споживачі (індивідуальні\~та колективні); 2)\~управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація (ст.ст.4, 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). За визначенням, наданим у ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Згідно зі ст.5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) житлові послуги з управління багатоквартирним будинком, яка включає: утримання спільного\~майна багатоквартирного\~будинку,\~зокрема прибирання\~внутрішньобудинкових приміщень\~та прибудинкової\~території,\~виконання санітарно-технічних\~робіт,\~обслуговування внутрішньобудинкових\~систем (крім\~обслуговування внутрішньо\~будинкових систем,\~що використовуються\~для надання\~відповідної комунальної\~послуги у\~разі укладення\~індивідуальних договорів\~про надання\~такої послуги,\~за умовами\~яких обслуговування\~таких систем\~здійснюється виконавцем),\~утримання ліфтів\~тощо; купівлю\~електричної енергії\~для забезпечення\~функціонування спільного\~майна багатоквартирного\~будинку; поточний\~ремонт спільного\~майна багатоквартирного\~будинку; 2) комунальні послуги послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу. Згідно зі ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Отже, за змістом\~ЦК України та Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх використання нарівні з власником житлового приміщення, на якого покладено тягар утримання майна. Як слідує\~з матеріалів\~справи,\~ [PERSON] \~є споживачем послуг, що надаються АТ «Криворізька теплоцентраль» за адресою: [ADDRESS] , де значиться зареєстрованим з 16 квітня 1992 року. Вказана обставина підтверджується інформацією з Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради від 05 квітня 2019 року №01.16-13/1-167 (а.с.14), довідкою АТ «Криворізька теплоцентраль» по особовому рахунку (а.с.4) та не спростована відповідачем. Власником квартири зазначений [PERSON] , на ім`я якого оформлено особовий рахунок № [NUMBER] . При цьому [PERSON] знятий з реєстраційного обліку з 29 грудня 2011 року. Відомості про зміну власника житлового приміщення та переоформлення особового рахунку в матеріалах справи відсутні. Інші особи за даною адресою зареєстрованими не значаться. Посилання [PERSON] , що він не є споживачем житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] та не повинен відповідати за зобов`язаннями перед АТ «Криворізька теплоцентраль» з погашення заборгованості за послуги з централізованого опалення суд вважає безпідставними, оскільки наявність реєстрації місця проживання особи в житловому приміщенні зобов`язує, зокрема, по його утриманню та нести відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг незалежно від місця фактичного проживання. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року у справі №756/10344/14-ц. Суду не\~надано та\~не зазначено\~про існування\~доказів того,\~що відповідач\~відмовлявся від\~споживання послуг\~з теплопостачання\~у встановленому\~законом порядку,\~звертався до\~позивача щодо\~проведення перерахунку\~у разі\~відсутності тривалий\~час в\~квартирі та\~не споживання\~послуг або\~з претензіями\~щодо порушення\~порядку надання\~житлово-комунальних\~послуг АТ «Криворізька теплоцентраль», зміни їхніх споживчих властивостей та перевищення строків проведення аварійно-відновних робіт, складання та підпису відповідних актів-претензій у зв`язку з цим. Визначаючи характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що вони склались у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їх виробником (виконавцем) і споживачем, а тому регулюються положеннями ЦК України та Законом України «Про житлово-комунальні послуги», який визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Пунктом 1 ч.1 ст.7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Водночас, відповідно до п.5 ч.2 ст.7 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Таким чином, згідно із зазначеними нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює\~оплату за\~спожиті житлово-комунальні\~послуги щомісяця,\~якщо інший\~порядок та\~строки не\~визначені відповідним\~договором. Споживач\~не звільняється\~від оплати\~житлово-комунальних\~послуг,\~отриманих ним\~до укладення\~відповідного договору. Договір про надання послуг з централізованого опалення та обслуговування внутрішньо будинкових мереж централізованого опалення між АТ «Криворізька теплоцентраль» та [PERSON] не укладався. Вказана обставина сторонами не оспорюється. Разом з тим, житлово-комунальні послуги відповідачеві надавались, що підтверджується відповідними актами про надання та припинення послуг за кожним опалювальним сезоном з 2013 по 2019 р.р. (а.с.93-108). Відтак, відсутність укладеного договору про надання послуг з централізованого опалення не виключає обов`язок відповідача як індивідуального споживача оплачувати житлово-комунальні послуги, а у випадку ухилення від виконання такого обов`язку нести відповідальність в порядку, встановленому законом. Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16. Відтак доводи відповідача в цій частині є неспроможними. Згідно із ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг по центральному опаленню, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч.1 ст.509 ЦК України) вимагати сплату грошей за надані послуги. Як визначено ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець послуги\~з постачання\~теплової енергії\~повинен забезпечити\~постачання теплоносія\~безперервно,\~з гарантованим\~рівнем безпеки,\~обсягу,\~температури та\~величини тиску. Параметри\~якості теплової\~енергії повинні\~відповідати нормативним\~документам у\~сфері стандартизації. Постачання\~теплової енергії\~для потреб\~централізованого опалення\~здійснюється в\~опалювальний період. Порядок\~визначення дати\~початку і\~закінчення опалювального\~періоду визначається\~законодавством. Постачання\~теплової енергії\~на індивідуальні\~теплові пункти\~споживачів для\~потреб опалення\~та приготування\~гарячої води\~здійснюється безперервно,\~з урахуванням\~перерв,\~визначених статтею\~16\~цього Закону. Ціною\~послуги з\~постачання теплової\~енергії є\~тариф на\~теплову енергію\~для споживача,\~який визначається\~як сума\~тарифів на\~виробництво,\~транспортування та\~постачання теплової\~енергії. Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. За приписами ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Щомісяця, протягом дії опалювальних сезонів з 2013 по 2019 роки включно позивач нараховував відповідачу плату за надані послуги з теплопостачання, однак [PERSON] кошти за вказані послуги хоча й сплачував, однак періодично. У зв`язку з цим станом на 01 березня 2019 року розмір заборгованості склав 42\~198 грн. 97 коп., що слідує з розрахунків (а.с.5, 6), які суд вважає належним та допустимим доказом, оскільки здійснені з урахуванням актів, які є підтвердженням факту надання послуг, тарифів на теплову енергію, затверджених постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, діючими в окремі періоди нарахування вартості спожитих послуг, опалювальної площі житлового приміщення 72,20 кв.м., з відображенням інформації про рух платежів по особовому рахунку. Жодних доказів в його спростування судом не встановлено, а відповідачем не надано, у зв`язку з чим суд вважає, що наданий позивачем письмовий доказ відповідає вимогам ст.95 ЦПК України. При цьому, з наданих розрахунків слідує, що в межах заявленого у позові періоду мали місце оплати послуг з постачання теплової енергії, а саме: січень 2014 року 548 грн. 91 коп., березень 2014 року 500 грн., серпень 2014 року 1000 грн., жовтень 2014 року -\~338 грн. 91 коп., січень 2015 року 287 грн. 62 коп., квітень 2015 року 571 грн. 96 коп., червень 2015 року 574 грн. 18 коп., жовтень 2015 року 2238 грн. 03 коп., грудень 2015 року 1\~408 грн. 68 коп., та востаннє у березні 2016 року 1427 грн. 95 коп. Надалі відповідач припинив погашати заборгованість та оплачувати поточні нарахування, тим самим накопичував заборгованість. Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст.3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Так, ч.2 ст.625 ЦК України передбачено спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Закріплена в п.10 ч.3 ст.20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в попередній редакції Закону, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч.2 ст.625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого у національній валюті та 3% річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Крім того, застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в п.3 ч.1 ст.160 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Надавши юридичну оцінку наявним розрахункам заборгованості за житлово-комунальні послуги, проведеним позивачем, перевіривши обґрунтованість та правильність нарахованої суми боргу суд встановив, що заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01 жовтня 2013 року по 01 березня 2019 року розрахована вірно та складає 42 198 грн. 97 коп., що підтверджується доказами у матеріалах справи. При визначенні розміру нарахувань відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, суд виходить з відомостей, зазначених у розрахунках, з якими погоджується, а відтак розмір інфляційних втрат 6 398 грн. 39 коп., 3% річних 1527 грн. 49 коп. вважає вірним (а.с.7). Положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами п.п.1, 2, 3 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Оскільки відповідно до ст.322 ЦК України тягар утримання майна, у тому числі обов`язок по оплаті житлово-комунальних послуг покладається на власника приміщення та членів його сім`ї, які зареєстровані в цьому приміщенні та є споживачем послуг АТ «Криворізька теплоцентраль», та з огляду на те, що між позивачем та відповідачем існували фактичні договірні відносини з надання послуг з опалення, враховуючи доведеність заявленого позивачем розрахунку заборгованості, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі. Приймаючи таке рішення суд відхиляє доводи відповідача щодо пропуску АТ «Криворізька теплоцентраль» позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг з огляду на таке. Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Тобто цією нормою встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв`язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні: без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається ст.261 ЦК України. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(ч.1 ст.261 ЦК України), а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). Частиною 1\~статті 32 Закону "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно. Крім того, обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено ст. 19 Закону України Про теплопостачання. Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку. Відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку. Аналіз зазначених норм цивільного права визначає, що за щомісячними платежами перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. Разом з тим, ст.264 ЦК України визначено випадки переривання строку позовної давності. Так, ч.1, ч.3 ст.264 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До зазначених дій можуть належати не лише дії формального характеру, а й будь-які фактичні дії, що свідчать про визнання зобов`язаною особою боргу (часткове погашення боргу, повне або часткове визнання претензії, прохання про відстрочку виконання, сплата процентів за основним боргом). При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Судовим розглядом встановлено, що відповідач здійснював наступні оплати послуг з постачання теплової енергії, а саме: січень 2014 року 548 грн. 91 коп., березень 2014 року 500 грн., серпень 2014 року 1000 грн., жовтень 2014 року -\~338 грн. 91 коп., січень 2015 року 287 грн. 62 коп., квітень 2015 року 571 грн. 96 коп., червень 2015 року 574 грн. 18 коп., жовтень 2015 року 2238 грн. 03 коп., грудень 2015 року 1\~408 грн. 68 коп., та востаннє у березні 2016 року 1427 грн. 95 коп. Вказані платежі відображені у розрахунку заборгованості. Доказів, які б спростовували факт здійснення відповідачем проплат, останній суду не надав. Таким чином, факт здійснення відповідачем періодичних платежів на погашення заборгованості та оплату поточних нарахувань як протягом опалювальних сезонів, так і після їх закінчення, суд розцінює як визнання наявності зобов`язань перед АТ «Криворізька теплоцентраль» загалом, так і заборгованості, оскільки періодичне внесення платежів протягом 2015 року у сумах, які значно перевищують розмір періодичних платежів, очевидно свідчить про його намагання погасити обліковану заборгованість. З урахуванням звернення позивача до суду з позовом у березні 2019 року відповідно до штемпеля вхідної документації суду на позові (а.с.2), та вчинення відповідачем дій на погашення заборгованості, останньої оплати боргу у березні 2016 року, суд приходить до висновку, що сукупність вказаних обставин є свідченням переривання позовної давності за кожним окремим платежем, тому не знаходить підстав для застосування строку позовної давності. Враховуючи наведене вище, суд вважає аргументи відповідача про недотримання позивачем строку позовної давності безпідставними. Щодо доводів позивача стосовно переривання перебігу позовної давності зверненням до суду із заявою про видачу судового наказу, то суд не може погодитись з такими доводами з огляду на наступне. З матеріалів справи дійсно слідує, що АТ «Криворізька теплоцентраль» 11 грудня 2018 року зверталося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з [PERSON] за період з 01 жовтня 2015 року по 01 листопада 2018 року. Однак, ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 січня 2019 року у видачі судового наказу було відмовлено з підстав заявлення вимог в наказному провадженні з пропуском строку позовної давності (а.с.8). Відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України у редакції, чинній до15 грудня 2017 року, та ч.1 ст.160 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, судовий наказ є особливою формою судового рішення за певними вимогами, зокрема, і про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості (п.3 ч.1ст.96 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, п.3 ч.1 ст.161 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати). Однак, подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з ч.2 ст.264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису ч.2 ст.264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у п.38 постанови від 07 липня 2020 року (справа № 712/8916/17, провадження №14-448цс19), відступивши від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі №6-214цс14, від 13 січня 2016 року у справі №6-931цс15, та від висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі №216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому\~ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності. Верховний Суд України та Верховний Суд сформулювали висновок про те, що оскільки судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому\~ЦПК України, перериває перебіг позовної давності. Однак, Велика Палата Верховного Суду вважає, що наведена інтерпретація норм права не врахувала інтересу боржника, зокрема у тому, щоб заявити про застосування позовної давності, а такої можливості у наказному провадженні немає. Більше того,\~ст.100 ЦПК України\~у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, не встановлювала підстави для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу чи її повернення ні те, що з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, ні те, що пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою. Натомість п.5 ч.1 ст.165 ЦПК України\~у редакції, чинній з вказаної дати, таку підставу для відмови у видачі судового наказу передбачає. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга\~статті 95 ЦПК України\~у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, частина друга\~статті 160 ЦПК України\~у редакції, чинній з тієї дати). Велика Палата Верховного Суду вважає, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з ч.2 ст.264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. Позицію ВП ВС, викладену в постанові від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 дотримується Верховний Суд й наразі, згідно з постановою від 17 лютого 2021 року у справі №760/16111/15-ц. Підстав відступати від такої позиції суд не знаходить. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст.141 ЦПК України суд враховує ухвалення рішення на користь позивача, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1921 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору (а.с.1).

Outcome: approved