Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

у квітні 2020 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з вказаним позовом, в якому просили стягнути з [PERSON] на користь кожного грошові кошти у розмірі 272 022,00 грн., 27 202,20 грн. та 136 011,00 грн. відповідно. Вимоги обґрунтували тим, що протягом 2019 року за допомогою платіжної системи Payoneer [PERSON] було отримано від них грошові кошти: 08.01.2019 року від [PERSON] - 1 000,00 доларів США, 04.02.2019 року від [PERSON] - 5 000,00 доларів США, 03.05.2019 року від [PERSON] - 5000,00 доларів США, 31.07.2019 року від [PERSON] - 5 000,000 доларів США, згідно усних домовленостей для реалізації комерційного проекту [PERSON] , котрі після досягнення ним бізнес-результату або у розумні строки мали буті повернуті. Однак, кошти не повернуті та зберігаються у [PERSON] . Відповідно до положень ст.1212 ЦК України дані кошти є безпідставно набутими та підлягають поверненню, оскільки договори з [PERSON] не укладались, підстави для перебування їх майна у нього відсутні, тому кошти підлягають поверненню. Ухвалою судді від 26.05.2020 року у справі відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 20.10.2020 року (а.с. 37). Ухвалою від 20.10.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивачів - адвоката Неволніченка О.О. про участь у засіданні в режимі відеоконференції (а.с. 49-50). 20.10.2020 року розгляд справи призначено на 16.03.2021 року (а.с. 51). Ухвалою від 16.03.2021 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд на 16.08.2021 року (а.с. 67). Ухвалою від 13.08.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивачів - адвоката Неволніченка О.О. про участь у засіданні в режимі відеоконференції (а.с. 76-77). 17.08.2021 року розгляд справи призначено на 30.11.2021 року (а.с. 79). 30.11.2021 року розгляд справи призначено на 22.04.2022 року (а.с. 84). 22.04.2022 року розгляд справи призначено на 08.09.2022 року (а.с. 91). Позивачі в судове засідання не з`явились, від представника останніх - адвоката Неволніченка О.О. надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, підтриманням позивних вимог та проханням їх задовольнити в повному обсязі, а також зазначенням того, що проти ухвалення заочного рішення позивачі не заперечують. Відповідач, котрий в установленому порядку повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяв з процесуальних питань не заявив, відзив на позов не подав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечують позивачі, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що протягом 2019 року за допомогою платіжної системи Payoneer [PERSON] було отримано від позивачів грошові кошти: 08.01.2019 року від [PERSON] - 1 000,00 доларів США, 04.02.2019 року від [PERSON] - 5 000,00 доларів США, 03.05.2019 року від [PERSON] - 5 000,00 доларів США, 31.07.2019 року від [PERSON] - 5 000,000 доларів США (а.с. 8-13). Позивачі зазначили, що таке перерахування коштів відбулось згідно усних домовленостей для реалізації комерційного проекту [PERSON] , однак, бізнес-проект відповідачем реалізований не був, а кошти безпідставно зберігаються у нього. [PERSON] було направлено вимогу про повернення грошових коштів, однак, вказані кошти відповідачем не повернуто, що підтверджено позивачами та не спростовано матеріалами справи. Предметом регулювання глави 83 ЦК Україниє відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом нормглави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.06.2020 року у справі № 310/5835/13-ц (провадження № 61-46496св18). Отже, норми ст. 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань постанова Великої Палати Верховного Суду від 31.01.2020 року у справі № 161/17945/18). Згідно зі ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12121 ЦК Україниособа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положенняглави 83 ЦК Українизастосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено судом, відповідачем було отримано від позивачів грошові кошти згідно усних домовленостей для реалізації комерційного проекту [PERSON] , однак, бізнес-проект відповідачем реалізований не був, а кошти не повернуті. В той же час, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, про укладення договорів. Відповідачем у відповідності до приписів чинного процесуального закону не спростовано жодними доказами викладені позивачами у позові обставини щодо відсутності правових підстав для отримання ним спірних грошових коштів. Будь-яких документальних доказів на підтвердження існування між сторонами договірних відносин відповідачем також не надано. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідач отримав кошти від позивачів без достатньої правової підстави. Суд також вважає за необхідне на підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивачів судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved