Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з вона є власником булинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу № 622608 від 26.06.2013 та договору купівлі-продажу № 622609 від 26.06.2013. У вказаному будинку зареєстрований її племінник - відповідач [PERSON] , який фактично у вказаному будинку не проживає з квітня 2020 року. Він не підтримує з нею стосунків, участі в утриманні будинку не бере, за комунальні послуги не сплачує. Перешкод у користуванні будинком йому ніхто не чинить. Всі обов`язки по утриманню будинку, оплаті комунальних послуг, електроенергію, а також з ремонту та з обслуговування даного будинку на даний час вона несе самостійно. Реєстрація відповідача у належному позивачу будинку позбавляє її можливості в повній мірі користуватися її правами по утриманню житла, а також вона несе додаткові обов`язки по його утриманню. Тому позивач звернулася до суду та просила судовим рішенням визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 19 листопада 2021 року в справі відкрито провадження, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено розгляд справи по суті на 27 січня 2022 року. У судовому засіданні 27 січня 2022 року позивач позов підтримала, просила його задовольнити. Пояснила, що [PERSON] являється її племінником, однак членом її сім`ї він фактично не був. Спільного побуту вони не мали. Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] за добровільною згодою позивача. З квітня 2020 року останній у вказаному будинку не проживає, не приймає участі в його утриманні. Перешкоди у користуванні будинком [ADDRESS] йому ніхто не чинить. Їй відомо, що [PERSON] разом з дружиною проживає у с. Калинівка Ніжинського району. У судовому засіданні 27 січня 2022 року представник позивача адвокат Прокопець С.М. позовні вимоги підтримав та просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . 12 вересня 2022 року у судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву, у якій указала, що вона підтримує позовні вимоги, просить їх задовольнити та розглянути справу за її відсутності. У судове засідання 12 вересня 2022 року представник позивача не з`явився, на електронну адресу суду надіслав заяву, у якій зазначив, що позивач та представник позивача підтримують позовні вимоги, просять їх задовольнити, розгляд справи проводити за їх відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач у судове засідання 27 січня 2022 року та повторно 12 вересня 2022 року не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, не просив про відкладення розгляду справи, відзиву на позовну заяву не подав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд постановив 12 вересня 2022 року ухвалу про заочний розгляд справи відповідно до вимог ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України. Допитаний в судовому засіданні як свідок [PERSON] дав показання, що [PERSON] є племінником [PERSON] . За адресою: [ADDRESS] він не проживає більше року. Перешкоди у користуванні вказаним будинком [PERSON] ніхто не чинить. Йому відомо, що [PERSON] проживає у с. Калинівка Ніжинського району разом з сім`єю. У судовому засіданні допитана як свідок [PERSON] дала показання, аналогічні показанням свідка [PERSON] . Вислухавши позивача, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд робить нижченаведений висновок. Судом встановлено, що власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] , що підтверджується копією договору купівлі продажу серії ВТ № 622608 від 26 червня 2013 року та копією договору купівлі-продажу серії ВТ № 622609 від 26 червня 2013 року (а. с. 7, 8). Судом при відкритті провадження у справі зроблено запит до Макіївської об`єднаної територіальної громади Чернігівської області з метою отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, як того вимагає ст. 187 ЦПК України. 18 листопада 2021 року отримано відповідь про те, що [PERSON] значиться зареєстрованим у [ADDRESS] , але проживає за адресою: [ADDRESS] (а. с. 14). Відповідно до довідки Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області № 463 від 28 вересня 2021 року [PERSON] , [INFO] , значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а. с. 6). У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] з квітня 2020 року не проживає в житловому будинку [ADDRESS] , його особистих речей у вказаному будинку немає, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 27 вересня 2021 року (а. с. 5), а також поясненнями позивача, показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] допитаних у судовому засіданні, не довіряти показам яких у суду підстав немає. Пояснення позивача, показання свідків повністю узгоджуються з письмовими доказами по справі. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року (зі змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Проте, відповідний строк, з огляду на який особа вважається такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, встановлений житловим законодавством, а саме: ч. 1 ст. 71 ЖК України. Тому відсутність особи протягом шести місяців є підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Частиною 1 ст. 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Суд бере до уваги той факт, що на час розгляду справи в суді відповідач не ставить питання ні про вселення, ні про зобов`язання позивача не чинити перешкод в користуванні жилим приміщенням. Отже, оцінюючи в сукупності докази по справі, суд уважає достовірно встановленим, що відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] більше шести місяців, його поведінка є свідомою та свідчить про втрату ним інтересу до такого житлового приміщення, реєстрація місця проживання відповідача в будинку позивача створює їй перешкоди у вільному розпорядженні та користуванні її власністю, а тому вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню. Щодо судових витрат по справі суд зазначає таке: частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір у сумі 908 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 2), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved