Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд визнати за нею право власності на транспортний засіб трактор ДТ-75Т, заводський № [NUMBER] , 1991 року випуску, номер двигуна [NUMBER] , за договором купівлі-продажу від 15 травня 2022 року, укладеним з відповідачем. Позов обґрунтовує тим, що між нею та [PERSON] 15 травня 2022 року було укладено договір купівлі-продажу зазначеного транспортного засобу за ціною 108900,00 грн. Зазначена ціна повністю відповідає волевиявленню сторін. Відчужуваний трактор належить відповідачу на праві приватної власності. Після укладення договору купівлі-продажу відповідачем не було надано всіх документів, які є достатніми та необхідними для постановки машини на облік в органах Держпродспоживслужби з метою державної реєстрації, що суперечить п. 4.3 Договору купівлі-продажу. Факт отримання грошей за транспортний засіб підтверджується розпискою, написаною відповідачем. Договір купівлі-продажу, за яким продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити певну грошову суму, був фактично виконаний, однак відповідач ухиляється від належного оформлення за нею права власності на придбаний транспортний засіб. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 11 серпня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 02 вересня 2022 року відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позов визнає. Позивач в судове засідання не прибула, однак подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибув, однак в письмовому відзиві зазначив, що просить розгляд справи проводити за його відсутності. Зважаючи на викладене вище, суд вважає за можливе розглянути заяву за відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з неявкою у підготовче судове засідання учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Суд встановив, що 15 травня 2022 року між позивачем [PERSON] (покупець) та відповідачем [PERSON] (продавець) був укладеним договір купівлі-продажу, предметом якого є транспортний засіб трактор ДТ-75Т, 1991 року випуску, заводський номер [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] . Сторони договору домовились про ціну товару, а також порядок виконання договору. Зокрема, договором передбачено, що право власності на транспортний засіб переходить від продавця до покупця в момент підписання договору. Також продавець зобов`язався передати покупцю усі необхідні документи, які є достатніми та необхідними для постановки транспортного засобу на облік в органах Держпродспоживслужби з метою державної реєстрації (п. 4.3 Договору). Також суд встановив, що [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумі 3000 доларів США як оплату за вказаний транспортний засіб, тобто за ціною, погодженою сторонами договору, про що подав письмову розписку, копія якої є в матеріалах справи. Однак в порушення описаних вище умов договору [PERSON] не передав [PERSON] документів на даний транспортний засіб. Отже, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу транспортного засобу (трактора), зміст та форма якого відповідають вимогам законодавства. Позивач виконала свої обов`язки за цим договором, зокрема, сплатила відповідачу узгоджену ними вартість (ціну) трактора, що підтверджується відповідною розпискою [PERSON] . Зі свого боку відповідач не виконує умов договору та своїх обов`язків, а саме не передав позивачу усіх необхідних документів для державної реєстрації та постановки на облік транспортного засобу. Також відповідач не надав суду жодних вмотивованих пояснень та доказів виконання ним зазначених зобов`язань за договором, об`єктивної неможливості виконання цих обов`язків чи відсутності в нього відповідного обов`язку. Частиною 1 ст. 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Пунктом 3 ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень Цивільного кодексу України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях «Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, та «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Так, відповідно до змісту п. 7 Порядку № 1388 власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання). Згідно з п. 8 Порядку № 1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі, зокрема, заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою внесення змін до реєстраційних документів. В постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 683/2694/16 Верховний Суд висловив правову позицію про те, що право власності на транспортний засіб виникає з моменту його державної реєстрації, а не з моменту передачі за договором купівлі-продажу. Отже, такі дії [PERSON] , на переконання суду, суттєво порушують права та законні інтереси [PERSON] , яка придбала зазначений транспортний засіб, однак не може зареєструвати право власності у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 3 ст. 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 цієї Конвенції на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Відповідно до правил ст. ст. 2, 5 Цивільного кодексу України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені в постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц, постановах Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 та від 19 червня 2019 року у справі № 757/48758/15-ц. Відповідно до\~ст.\~15\~Цивільного кодексу\~України кожна\~особа має\~право на\~захист свого\~цивільного права\~у разі\~його порушення,\~невизнання або\~оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Нормами ч. ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що для належного повного та ефективного захисту порушених прав та законних інтересів позивача, яка придбала транспортний засіб, однак з вини відповідача не може зареєструвати право власності у встановленому законом порядку, слід визнати за [PERSON] право власності на транспортний засіб трактор ДТ-75Т, 1991 року випуску, заводський номер [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] . При цьому, відповідно до п. 8 Порядку № 1388 одним з документів, що підтверджує правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлена в установленому порядку, копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 1098 грн 00 коп, що підтверджується квитанцією від 12 серпня 2022 року. Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Оскільки суд ухвалив рішення про задоволення позовних вимог з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] судові витрати із сплати судового збору в розмірі 1098 гривень 00 копійок.

Outcome: approved