Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

У січні 2019 року [PERSON] звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила: - визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 30 червня 2011 року, видане на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на квартиру [ADDRESS] в частині вказівки в ньому часток власності; - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 11 вересня 2017 року, видане Дев`ятою київською державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] на 1/3 частину квартири [ADDRESS] ; - у порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 35/100 частин квартири [ADDRESS] ; - у порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 35/100 частин квартири [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] у порядку спадкування за законом право власності на 10/100 частин квартири [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] у порядку спадкування за законом право власності на 10/100 частин квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказано, що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] у період з 10 жовтня 2007 року по 07 жовтня 2014 року, а також з 12 грудня 2014 року по цей час. З червня 2018 року фактичні шлюбні стосунки припинені, чоловік та дружина проживають за різними адресами. Позивач стверджує, що за час шлюбу подружжям було набуто 7/10 частин квартири [ADDRESS] . Придбання квартири відбувалося за програмою 70/30, в якій 70% вартості придбавалося за власні кошти, а 30% отримувалося безоплатно на склад сім`ї, а саме на [PERSON] , його матір [PERSON] та сина [PERSON] , оскільки саме вони перебували на пільговій черзі квартирного обліку. 08 липня 2009 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] уклали з Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) договір про фінансування будівництва житла за програмою «70/30» № 285/Ва. Відповідно до умов договору [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зобов`язалися сплатити 70% вартості квартири у розмірі 374 780,69 грн. Позивач вказує, що з наведеної суми, нею, згідно з квитанцією № 13 від 15.07.2010, було сплачено 294 041,69 грн, а решту сплачено [PERSON] . Після оплати вартості квартири [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтво про право власності на квартиру. Позивач стверджує, що оскільки [PERSON] на той час був неповнолітнім та не мав доходів, а [PERSON] була непрацездатною і також не мала коштів для сплати, то [PERSON] та [PERSON] набули право спільної сумісної власності на 7/10 спірної квартири як на майно, набуте під час шлюбу за спільні кошти. Таким чином, у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України [PERSON] має належати частка власності у розмірі 35/100. Такими чином, на думку позивача, спірна квартира після її придбання в 2011 році повинна була належати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, а при визначенні часток співвласників частка кожного мала бути така: [PERSON] - 1/10, [PERSON] - 1/10, [PERSON] - 8/10 (1/10+7/10). [PERSON] вказує, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру було видано у рівних частинах, тому це є порушенням наведених вимог норм матеріального права та законних прав й інтересів позивача. У зв`язку з викладеним, свідоцтво має бути визнано недійсним у частині визначення часток у праві власності між співвласниками квартири. [INFO] [PERSON] померла. [PERSON] як спадкоємець першої черги за законом 11 вересня 2017 року отримав у Дев`ятій київській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Позивач вважає, що оскільки [PERSON] фактично була власником не 1/3 частки квартири, а 1/10, то свідоцтво про право на спадщину за законом теж має бути визнано недійсним. Також [PERSON] стверджує, що про порушення своїх прав дізналася у 2017 році при оформленні [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом, тому не пропустила строк позовної давності для звернення до суду з позовом. Позивач просив стягнути з відповідачів судові витрати. Разом з позовною заявою було надано заяву про забезпечення позову. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року заяву про забезпечення позову повернуто позивачу. Також ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Сторонам було направлено копію ухвали від 12.10.2020, також відповідачам та третім особам було направлено копію позовної заяви із додатками. Ухвалою суду від 07 вересня 2021 року здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 05 березня 2021 року до суду надійшло повідомлення від Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про те, що згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Головне територіальне управління юстиції в м. Києві припинило свою діяльність 23 грудня 2020 року. Ухвалою суду 13 грудня 2021 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивачка не з`явилась. Її представник подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що викладені обставини в позовній заяві відповідають дійсності та підтвердив, що 7/10 частин двокімнатної квартири [ADDRESS] було придбано ним з позивачкою під час зареєстрованого шлюбу та за спільні з кошти, що шлюбні стосунки з відповідачкою припиненні з 2018 року. Також зазначив, що проти задоволення позову заперечує, оскільки, на його думку, позивачка пропустила строк позовної давності передбачений ст. 257 ЦК України та просив справу слухати без його участі, постановити рішення відповідно до вимог закону. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву в якій просив слухати справу у його відсутність та зазначив, що не заперечує проти задоволення позову. Треті особи у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового засідання, будь-яких пояснень, заяв до суду не надавали. Дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Також відповідно до п. 24 вказаної постанови не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] у період з 10 жовтня 2007 року по 07 жовтня 2014 року, а також з 12 грудня 2014 року по цей час, фактичні шлюбні стосунки між ними припиненні в 2018 році. За час шлюбу подружжям було набуто 7/10 частин квартири [ADDRESS] . Придбання квартири відбувалося за програмою 70/30, в якій 70% вартості придбавалося за власні кошти, а 30% отримувалося безоплатно на склад сім`ї, а саме на [PERSON] , його матір [PERSON] та сина [PERSON] . 08 липня 2009 року [PERSON] , його мати [PERSON] та син [PERSON] уклали з Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) договір про фінансування будівництва житла за програмою «70х30» № 285/Ва, а також додатковий договір від 27.05.2011. Пунктом 1 Договору від 08.07.2009 передбачалося, що придбання квартири відбувається за програмою 70/30, в якій 70% вартості придбавалося за власні кошти, а 30% - за кошти міського бюджету. Також відповідно до п. 4 згаданого договору після зняття сім`ї з квартирного та реєстраційного обліку [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надається свідоцтво про вправо власності на квартиру або ордер. Відповідно до п. 3 Додаткового договору від 27.05.2011 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зобов`язалися сплатити 70% вартості квартири [ADDRESS] в уточненому розмірі 343 042,26 грн. Згідно з квитанціями № 21 від 20.07.2009, № 21 від 25.09.2009 та № 25 від 04.12.2009 [PERSON] сплатив за вказаним договором суму в загальному розмірі 62 000 грн. Згідно з квитанцією № 13 від 15.07.2010 [PERSON] сплатила за вищевказаним договором 294 041,69 грн. Таким чином, судом встановлено, що 70% вартості квартири було сплачено саме позивачкою та відповідачем [PERSON] з їх власних коштів під час перебування ними в зареєстрованому шлюбі. Відповідач [PERSON] на час сплати коштів був неповнолітній та не мав особистого доходу, мати відповідача [PERSON] - [PERSON] також на час сплати коштів за квартиру була непрацездатною, тому вони участі в купівлі квартири не приймали. 30 червня 2011 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) видано свідоцтво [NUMBER] про право приватної власності в рівних частинах [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Оскільки судом встановлено, що 70/100 частин квартири придбано під час шлюбу позивачки та відповідача [PERSON] , то ця частина квартири належить їм на праві спільної власності, як майно придбане під час шлюбу і частка кожного з них становить 35/100. Згідно з частиною 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Свідоцтво про право власності на спірну квартиру було видано на відповідачів та [PERSON] у рівних частинах. Як встановлено судом, частка позивачки в спірній квартирі становить 35/100, тому ця квартира, після її набуття в 2011 році, повинна була належати відповідачам і [PERSON] на праві спільної сумісної власності, а при визначенні часток співвласників, частки кожного співвласника становили: [PERSON] - 1/10 частина, [PERSON] - 1/10 частина, [PERSON] - 8/10 частини (1/10 + 7/10). За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 30 червня 2011 року в частині вказівки в ньому часток власності є обґрунтовані та підлягають задоволенню. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 10.03.2017. [PERSON] як спадкоємець першої черги за законом 11 вересня 2017 року отримав у Дев`ятій київській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що на час смерті [PERSON] належала 1/10 частина спірної квартири. Тому позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 вересня 2017 року, також підлягає задоволенню. Судом встановлено, що частка права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] становить 70/100 та є набутою під час шлюбу з позивачем та за її безпосередньої участі, що підтверджується квитанцією № 13 від 15.07.2010 про сплату 294 041,69 грн. Таким чином, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 СК України це майно є спільною сумісною власністю подружжя. Суд дійшов висновку про необхідність поділу вказаного спільного майна подружжя відповідно до положень статей 69, 70 СК України на рівні частки, тобто по 35/100 частин кожному з подружжя. Таким чином, позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя також підлягають задоволенню. Суд не погоджується з твердженням відповідача [PERSON] про те, що позивачка попустила строк позовної давності встановлений ст. 257 ЦК України, з огляду на наступне. У відповідності до ч.1, ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ч.1, ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За приписами ч.3, ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як зазначала позивачка, про те, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 30 червня 2011 року було видане на ім`я відповідачів у рівних частинах, а не у спільну сумісну власність, вона дізналась тільки при оформлені відповідачем [PERSON] у 2017 році свідоцтва про право на спадщину по закону після смерті його матері. Відповідач [PERSON] не заперечував проти цієї обставини. Відповідачем [PERSON] також не спростовано твердження позивачки про час коли вона дізналась про порушення свого права, А тому відлік строку позовної давності відраховується з дати, коли особа дізналась про своє порушене право, і за таких обставин, звертаючись до суду з даним позовом, позивачка не порушила такий строк. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3304,07 грн. Виходячи з цього, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3304,07 грн. судового збору, сплаченого при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved