Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-15 00:00:00

У серпні 2022 року позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом\~ у якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №75142 від 31 травня 2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем, про стягнення з позивача на користь відповідача\~ заборгованості за кредитним договором, та витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування зазначеного позову посилається на те, що 03 серпня 2022 року у застосунку «Дія» нею виявлено постанову про відкриття виконавчого провадження №68696482 від 18.02.2022 року про примусове виконання приватним виконавцем виконавчого напису №75142 від 31 травня 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. про стягнення на користь відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 66 712,67 грн. Позивач зазначає, що жодних правовідносин з ТОВ «ФК «Авансар» ніколи не мала, договору про відступлення прав вимоги за кредитним договором не надано, заборгованість не є безспірною, оскільки розрахунок заборгованості, підготовлений працівниками Товариства, є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків відповідача без урахування думки та позиції позивача і не відповідає дійсній сумі заборгованості. Крім того, існують підстави для застосування до даних правовідносин строків позовної давності, оскільки виконавчий напис стосується стягнення заборгованості за кредитним договором за 2016 рік. На її адресу не надходила вимога про усунення порушень за кредитним договором, боржника жодним чином не повідомлено про направлення документів до приватного нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому, нотаріус не мав вчиняти напис, оскільки ним не була перевірена безспірність вимог кредитора. У зв`язку з чим, позивач просить задовольнити її позов повністю. Ухвалою судді від 12 серпня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін. Ухвалою від 12 серпня 2022 року вжито заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні №68696482. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що 31 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем вчинений виконавчий напис, реєстровий номер №75142, яким запропоновано звернути стягнення з позивача на користь відповідача заборгованість за кредитним договором №200215776, укладеного 10 травня 2016 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський», на загальну суму 66 712,67грн. (а.с.20). Зазначений виконавчий напис перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Амельченка Віталія Петровича (а.с.18-19, 21-23). За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Безспірність заборгованості це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. №1172. При зверненні до суду з даним позовом [PERSON] посилалася на відсутність безспірності вимог при вчиненні нотаріального напису. З клопотанням про витребування матеріалів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис позивач не зверталася. В силу\~ ч.2 ст.83 та ч.1 ст.84 ЦПК України докази, на які посилається позивач, або клопотання про їх витребування, повинні бути подані разом з позовом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням наведених вище цивільних процесуальних норм, суд зазначає, що саме на [PERSON] , як позивача у справі та особу, яка стверджує про порушення відповідачем її прав, покладено обов`язок довести ті обставини, на яку вона посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. З доданих [PERSON] документів не вбачається, що нотаріусом при вчиненні оспорюваного виконавчого напису порушено вимоги закону чи інструкції, або не перевірено безспірність вимог ТОВ «Фінансова компанія «Авансар». Також позивачем не надано копію кредитного договору, за яким видано виконавчий напис, до позову не додано клопотання про його витребування, якщо у позивача є труднощі у самостійному отриманні доказів. Стосовно доводів позивача про те, що вона не укладала договорів з ТОВ «Авансар», суд звертає увагу, що зі змісту оскаржуваного напису вбачається, що заборгованість стягнуто за кредитним договором, укладеним з ПАТ «Банк Михайлівський». Твердження позивача про вчинення виконавчого напису за межами строку позовної давності суд позбавлений можливості оцінити з огляду на відсутність матеріалів нотаріальної справи, клопотання про витребування якої позивачем не заявлялись та не подані позивачем самостійно на підтвердження позовних вимог. Враховуючи надані докази, а також обставини, на які посилалася позивач як на підставу позовних вимог, суд приходить до висновку, що підстави для визнання оспорюваного позивачем виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - відсутні, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки останньою не надано жодного доказу, який підтверджує обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, судові витрати слід віднести за рахунок позивача. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову у позові, на підставі п. 8 ч. 1 ст. 264 ЦПК України слід скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 12 серпня 2022 року. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed