Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. 09.08.2022 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить надати їй дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за межі України без згоди та супроводу батька [PERSON] . Також просила надати їй дозвіл на виготовлення віз для виїзду до Канади неповнолітнім дітям [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , без згоди батька [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого у них народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось, шлюб розірвано, стосунки не підтримують. 23.12.2020 року шлюб між ними розірвано, дітей залишено проживати з нею. Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18.02.2021 року стягнуто з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі по 2500 гривень щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття. 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено воєнний стан, оскільки ситуація що склалась в Україні є досить небезпечною для життя та здоров`я дітей та складною морально, вважає, що має можливість забезпечити умови проживання на час війни задля збереження спокою та життя дітей за межами України. Відповідач чинить опір у наданні згоди на виїзд дітей за кордон, а також у виготовленні віз для багаторазового виїзду до Канади. Позивач зазначає, що має намір забезпечити на час війни в Україні, проживання дітей для покращення стану їх здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, для забезпечення інтересів дітей в межах здійснення батьківських обов`язків, а особливо збереження життя та здоров`я. Дозвіл на виготовлення віз потрібен, щоб діти мали можливість поїхати до Канади. Вважає, що оскільки діти проживають з нею, а вона має можливість матеріально їх утримувати на період відпочинку і проживання, надання ж дозволу на виїзд дітей з матір`ю за кордон та надання дозволу на виготовлення віз відповідатиме найкращим інтересам дітей. Отримати відповідні дозвіл від відповідача неможливо, оскільки останній відмовляється без жодної об`єктивної причини. 05.09.2022 року представник відповідача адвокат Паламарчук О.А. подала відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що відповідач свої батьківські обов`язки виконує належним чином, а тому має право на безперешкодне спілкування із дітьми. Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку. Проте тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду має відповідати найкращим інтересам дитини. У свою чергу термін «тимчасовий» має бути обмежений певним періодом у часі, а саме: мати чітко визначений початок та закінчення. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Формулювання вимог позивача для надання дозволу на виїзд малолітнім дітям з України не дає змогу їх батьку бути впевненим у тому, що дійсно діти будуть перебувати у безпеці, що позивач має реальну змогу утримувати дітей за межами України на належному рівні, забезпечити їх духовний та фізичний розвиток, а також гарантувати йому можливість спілкування із дітьми та точно вказати час повернення дітей в Україну. Крім того жодних доказів необхідності виїзду дітей за межі України на відпочинок, лікування чи навчання позивачем до матеріалів справи не додано. Також звертає увагу на те, що позивач не зазначає жодної норми діючого законодавства, які б передбачали можливість зобов`язання щодо надання дозволу на виготовлення віз для неповнолітніх дітей. Надана відповідачем відповідь уряду Канади не свідчить про те, що відповідна заявка на оформлення віз була відхилена. Зазначає, що неповнолітні діти сторін мають постійне місце проживання в м. Коломия, відвідують заклад освіти, мають усталене коло спілкування, отримують матеріальну підтримку від батька, на території Івано-Франківської області не ведуться активні бойові дії, а тому не вбачається жодних ознак того, що існує невідворотна загроза життю та здоров`ю дітей. ІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18.08.2022 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Коломийської міської ради, про надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітніх дітей без згоди батька та надання дозволу на виготовлення віз. Позивач [PERSON] під час судового розгляду пояснила, що двічі зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд їх дітей за кордон і обидва рази отримувала відмову. Зі свого боку можливість виїзду дітей за кордон, а саме: в Канаду, забезпечить належну безпеку дітей, враховуючи ситуацію в Україні, сприятиме їх розвитку та належному матеріальному забезпеченню. Вважає, що зможе забезпечити дітей матеріально, а питання оформлення дітей у навчальний заклад можливо вирішити вже по факту прибуття до Канади. Зазначила, що на даний вона не володіє конкретними даними куди можливий виїзд, оскільки щось планувати дуже складно. Не виключено, що вона повернеться з дітьми назад, якщо не зможе забезпечити належні умови для проживання дітей. Представник позивача Козак І.В . заявлені вимоги підтримав повністю, просив суд їх задовольнити. Додатково пояснив, що відповідач не зважаючи на сплату визначеного за рішенням суду розміру аліментів, життям дітей не цікавиться й іншої участі в їх житті не приймає, а створені ним перешкоди у виїзді у жодній мірі не сприяють забезпеченню інтересів дитини. Відповідач [PERSON] заперечив проти вимог позивача, зазначивши, що остання позбавлена можливості забезпечити належні умови проживання дітей в Канаді . Крім того позивачем не визначено конкретні причини для виїзду дітей, а також не визначено в яке саме місто Канади має відбутись виїзд і на який час. Представник відповідача Паламарчук О.А. заперечила проти зазначених вимог з підстав зазначених у відзиві, уточнивши, що на сьогоднішній день відсутня вимога щодо надання дозволу батька на виїзд неповнолітньої дитини. Крім того позивач не надає жодних доказів того, що існують дійсні перешкоди для виїзду дітей за кордон, як і відсутні відомості щодо часу, на який заплановано виїзд, а також відомості щодо місця, куди заплановано виїзд. Представник третьої особи про день, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, заяв та клопотань у зв`язку з судовим розглядом не подавав, а тому суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності учасників справи, які не з`явились, на підставі наявних у суду матеріалів відповідно до положень ч. 3 ст. 211 та ст. 223 ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Відповідно до свідоцтва про народження від 23.10.2008 року серія [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] , зазначені позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26.07.2010 року батьками [PERSON] , [INFO] , зазначені позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . За рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23.12.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстровано 15.08.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стан по м. Коломия, актовий запис №357, розірвано. Малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] залишено проживати з їх матір`ю [PERSON] . Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18.02.2021 року стягнуто з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі по 2500 гривень щомісячно на кожну дитину, до досягнення ними повноліття. З відповіді Уряду Канади від 20.07.2022 року з приводу заявки на тимчасове проживання [PERSON] вбачається, що остання повинна надати паспорт, щоб завершити обробку заявки. ІV. Нормативно-правове обґрунтування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно зі ст. ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Сама ж наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно ж абз. 13 п. 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (зі змінами і доповненнями станом на 02.09.2022 року) установлено, що Виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. V. Оцінка суду. Оцінюючи викладені вимоги діючих нормативно-правових актів, якими урегульовано правила перетину кордону, зокрема право виїзду дітей, які не досягли 16 річного віку, суд приходить до висновку, що з урахуванням введеного воєнного стану на території України вимога щодо надання нотаріально посвідченої згоди другим із батьків втратила свою актуальність і не є обов`язковою вимогою та передумовою для виїзду дитини за кордон. Крім того, позивач не надала адреси за якою будуть перебувати діти у разі надання судом відповідного дозволу, як і не надано доказів на обґрунтування причин виїзду (навчання, відпочинок, лікування тощо), як і відсутні відомості на підтвердження наміру повернути дітей на територію України. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки, а за відсутності зазначених відомостей стверджувати про правову визначеність неповнолітніх дітей неможливо. Не зазначення вищезазначених відомостей, а також необгрунтування їх відповідним обсягом доказів виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості (наведене узгоджується з правовим висновками Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 04.07.2018 року у справі №712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) та постанові ВС від 03.07.2019 року справа №643/1090/17 (провадження №61-28548св18)). Крім того, зазначаючи вимогу про надання дозволу на виготовлення віз, позивачем не надано жодних доказів того, як і відсутнє правове обґрунтування відповідної вимоги, що уряд Канади вимагає письмову згоду іншого з батьків на виготовлення віз. Та обставина, що [PERSON] була повідомлена про неповноту поданих документів для оформлення особистої візи, а в подальшому її оформила, не свідчить про наявність відповідних перешкод для неповнолітніх дітей позивача та відповідача. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених вимог позивача, оскільки останні не доведені жодними належними та допустимими доказами, а тому жодних підстав для задоволення позовних вимог не вбачається, відповідно у задоволенні останніх слід відмовити. VІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позовної заяви судом не вживались, відповідні клопотання від учасників справи не поступали. VIІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України). Таким чином підстав для вирішення питання щодо перерозподілу витрат на оплату судового збору не вбачається.

Outcome: dismissed