Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

22.09.2021 р. позивач [PERSON] звернулася в Корабельний районний суд м. Миколаєва з позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позов мотивувала тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 08 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. та зареєстрованого в ММБТІ 18.07.2008 року за реєстровим № 20817095, в книзі 110, 111. В даній квартирі зареєстровані: позивач та її онуки: [PERSON] , 1995 року народження, та [PERSON] , 2000 року народження. Повідомила, що з відповідачем [PERSON] у них склалися напружені взаємовідносини, в наслідок чого відповідач в січні 2020 року зібрав належні йому речі та покинув їх. Зробив він це з власного бажання без будь-якого примусу. Більше ніж півтора року він не приходив, не телефонував їм, не справлявся про їхні справи. Зазначила, що фактично [PERSON] з січня 2020 року не користується спірним житловим приміщенням. Його особистих речей в квартирі позивача не має. Позивач вказала, що будучи зареєстрованим в квартирі, відповідач створює їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Вона змушена сплачувати за нього комунальні послуги, що для неї, як пенсіонера, складно. У зв`язку з тим, що [PERSON] не мешкає в спірному житловому приміщенні понад року, вважала, що він втратив право користування житловим приміщенням. Посилаючись на вказані обставини, вона була змушена звернутися в суд з вказаним позовом. Ухвалою суду від 24.09.2021 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомлення) сторін. Ухвала суду була невідкладно направлена сторонам по справі, а також відразу розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Корабельного районного суду м. Миколаєва, тобто ухвала суду була доступною для ознайомлення відповідачу. В судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача - адвокат Бушинський Є.В. надав суду заяву, в якій просив розглядати справу у їх відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання повідомлений своєчасно та належним чином, зокрема через оголошення на офіційному вебсайті Судової влади України. Проте, в судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву не надіслав, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч.ч. 11, 12 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Порядок публікації оголошень на вебпорталі Судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. Крім того, ухвалу суду про відкриття провадження у даній справі було відразу розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Корабельного районного суду м. Миколаєва, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення відповідачу. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Зі згоди позивача та його представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Позивачу [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 08 липня 2008 року належить право приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. та зареєстрований в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 18.07.2008 року за реєстровим № 20817095, в книзі 110, 111. Згідно з відомостями про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, виданими Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ріди № 23022-000523125-037-08 від 30.09.2021 р., відповідач [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до інформації, яка міститься в акті про не проживання, складеному та підписаному сусідами квартири [ADDRESS] , [PERSON] за адресою реєстрації не проживає з січня 2020 року. Речі відповідача у квартирі відсутні. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 с. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Здійснення людиною свого природного права на життя пов`язано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об`єктом яких є житло будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12.04.1985 р. № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Отже, збереження або втрата права користування житлом за відсутніми мешканцями, у будь якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цих осіб щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні. Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні № 1382-ІV від 11.12.2003 року реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно до ст. 7 названого Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, права користування житловим приміщенням. Згідно з п. 26 Постанови КМУ № 207 від 02.03.2016 р. зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки відповідач [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації з січня 2020 року, обов`язків щодо утримання житла не виконує, особистих речей відповідача в житлі не має, суд вважає, що є підстави для визнання відповідача такими, що втратив право на користування жилим приміщенням, в якому останній зареєстрований.

Outcome: approved