Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

10.11.2021 року представник позивача адвокат Таргоній В.М. звернувся в інтересах позивача [PERSON] в суд з позовом до відповідача АТ «Українська Залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю його доньки [PERSON] , в загальній сумі 250 000,00 грн. Позов обґрунтований тим, що 24.05.2018 року пасажирський потяг №772 (локомотив ЧС4-117), сполученням «Хмельницький - Київ», під керуванням машиніста [PERSON] , рухаючись у напрямку м. Київ, проїжджаючи 1178 км., пікет №8, біля станції "Волоське", здійснив наїзд громадянку [PERSON] , яка внаслідок отриманих травм померла. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO] [PERSON] померла [INFO] , причиною її смерті, відповідно висновку СМЕ №56 від 31.07.2018 року, стала поєднана тупа травма голови, грудної клітки, живота, верхніх та нижніх кінцівок. Далі в позові зазначено, що по даній справі було відкрите кримінальне провадження, проте за інформацією, яка отримана від органів досудового розслідування, кримінальне провадження було закрито. В обґрунтування моральної шкоди представник позивача зазначив у позовній заяві, що позивач [PERSON] втратив рідну доньку, близьку людину, який проживав разом з нею та вів спільне господарство. Зі слів позивача така передчасна смерть завдає йому глибоких душевних страждань до сих пір та викликала необхідність докладати додаткових зусиль до організації свого життя. Передчасна смерть доньки позбавила позивача підтримки, його попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди заподіяною смертю внаслідок смертельного травмування у зв`язку із зіткненням із потягом, власником якого є структурний підрозділ відповідача АТ «Українська залізниця». Ухвалою судді від 12.11.2021 року даний позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду в підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження. 29.11.2021 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву з вимогою у задоволенні позову відмовити з міркувань умисної поведінки потерпілої та відсутності вини у діях працівників залізниці. Зокрема, обґрунтовуючи свою юридичну позицію щодо не визнання позову, представник відповідача вказував на закриття кримінального провадження за фактом наїзду на загиблу, саме, у зв`язку із відсутністю складу злочину в діях працівників залізниці, отже, в ході досудового слідства доказів порушень працівниками залізничного транспорту правил безпеки руху або експлуатації транспорту та допущення інших порушень, що спричинили загибель потерпілої, здобуто не було. Окрім цього, потерпіла перебуваючи біля колії порушила пп. 2.1, 2.2, 2.3, 2.5; 2,6 та 2.20 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, які затверджені наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 року № 54, переходячи залізничну колію у невстановленому місці та нехтуючи попереджувальними сигналами, які були подані машиністом потягу, що свідчить про непрямий умисел потерпілої. Водночас, на думку представника відповідача, на обґрунтування моральної шкоди позивачем не надано будь-яких належних доказів, що підтверджують дійсність її моральних страждань в зазначених нею розмірах у грошовому еквіваленті та докладання додаткових зусиль по організації свого життя. 17.02.2022 року представником позивачів подано відповідь на відзив на позовну заяву (письмові пояснення), в якій повторно вказувалися підстави визначення розміру моральної шкоди позивачем, а також наводилися мотиви на спростування викладених у відзиві тверджень, з посиланням на чинне законодавство України, що регулює відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки та позитивну судову практику щодо стягнення коштів в аналогічних справах. Ухвалою суду від 13.12.2021 року підготовче провадження у даній справі було закрито, справа призначена до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні в приміщенні Деражнянського районного суду Хмельницької області. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, але направили клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Представник відповідача взяв участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, позову не визнав з мотивів, викладених у його відзиві, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повному обсязі. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом об`єктивно встановлено, що 24.05.2018 року пасажирський потяг №772 (локомотив ЧС4-117), сполученням «Хмельницький - Київ», під керуванням машиніста [PERSON] , рухаючись у напрямку м. Київ, проїжджаючи 1178 км., пікет №8, біля станції "Волоське", здійснив наїзд громадянку [PERSON] , яка внаслідок отриманих травм померла. Померла [PERSON] доводилася донькою позивачу [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с 21). Власником локомотиву ЧС4-117 є виробничий підрозділ «Локомотивне депо Київ-Пасажирський», регіональної філії «Південно-Західна залізниця», Акціонерного товариства "Українська Залізниця" (далі за текстом - АТ "Укрзалізниця"), а [PERSON] працює у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Київ-Пасажирський», регіональної філії «Південно-Західна залізниця», AT «Укрзалізниця», на посаді машиніст електровоза з 29.04.2004 року по теперішній час, що підтверджується листом-відповіддю на адвокатський запит від АТ "Укрзалізниця" № ЦЦТех - 08/339 від 06.10.2021 року, отже перебуває у трудових відносинах з відповідачем (а.с.19). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO] [PERSON] померла [INFO] , причиною її смерті, відповідно висновку СМЕ №56 від 31.07.2018 року, стала поєднана тупа травма голови, грудної клітки, живота, верхніх та нижніх кінцівок, внаслідок зіткнення з поїздом або іншим залізничним транспортним засобом (а.с 20, 17). 24.05.2018 року за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі за текстом - ЄРДР) за №12018240130000137 та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого від 30.05.2018 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР під №12018240130000137,було закрито (а.с. 7-11). Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження, внесеного в ЄРДР під № 12018240130000137 від 24.05.2018 року, факт наїзду поїздом на загиблу [PERSON] було встановлено на стадії досудового розслідування, тому між наїздом на загиблу потягом №772 (локомотив ЧС4-117), сполученням «Хмельницький - Київ» (тобто джерелом підвищеної небезпеки в розумінні ст. 1187 ЦК України), та смертю останньої, наявний причинно-наслідковий зв`язок, що підтверджується висновком експерта № 56. В свою чергу, з висновку експерта № 56 від 31.07.2018 року вбачається, що у громадянки [PERSON] виявлено різноманітну кількість тілесних ушкоджень тіла, поєднана тупа травма голови, грудної клітки, живота, верхніх та нижніх кінцівок, утворились незадовго до настання смерті від дії тупих твердих предметів внаслідок травмування виступаючими частинами потягу та перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті останньої (а.с.12-17). Водночас, при судово-токсикологічному дослідженні № 1098 від 04.06.2018 року у крові [PERSON] алкоголю не виявлено (а.с.17). Як вбачається з Постанови про закриття кримінального провадження від 30.05.2018 року, допитані в ході досудового розслідування член поїзної бригади поїзда №772 сполученням «Хмельницький - Київ» (Далі - Поїзд) машиніст [PERSON] повідомив, що 24.05.2018 року, о 15 год. 03 хв. він слідував в якості машиніста електровозу ЧС4-117, який знаходився у складі зазначеного потягу. На під`їзді до станції «Волоське» він за 200 метрів помітив жінку, яка різко змінила напрямок руху та почала переходити залізничну колію, після чого він подав звуковий сигнал великої гучності та застосував екстрене гальмування, однак згадана жінка на ці дії не відреагувала, тому уникнути наїзду на неї не вдалося (а.с. 7). Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, швидкість Поїзда було відповідною обстановці, машиніст Поїзда [PERSON] застосовував екстрене гальмування та виконував його правильно, тобто, вживав заходів аж до зупинки поїзда, виконавши таким чином всі дії, необхідні для попередження наїзду на [PERSON] . Таким чином, з технічної точки зору запобігти залізнично-транспортній пригоді, яка мала місце 24.05.2018 року та пов`язана з наїздом Поїзда під керуванням машиніста [PERSON] та помічника машиніста [PERSON] на громадянку [PERSON] було неможливо, у зв`язку із порушенням останньою вимог пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.5; 2,6 та 2.20 Правил безпеки громадян у частині необхідності перебування поза межами небезпечної зони, а саме поза межами габариту рухомого Поїзда при його наближенні, заборони переходити залізничну колію у невстановленому місці, нехтуючи попереджувальними сигналами, які були подані машиністом потягу. Враховуючи викладене, судом встановлено, що між наїздом Поїзда на доньку позивача та її смертю наявний причинно-наслідковий зв`язок. Так, відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. В свою чергу, у відповідності до частини 1, 2 та 5 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Відповідно до ч. 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. В свою чергу, під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19), від 16 грудня 2020 у справі № 161/3557/19. Водночас, суд звертає увагу на важливе застереження у законодавстві України, викладене в ч. 2 ст. 1193 ЦК України), де зазначено, «якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено». На переконання суду, причиною нещасного випадку на залізниці стала груба необережність потерпілої, тобто порушення нею пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.5; 2,6 та 2.20 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 № 54, зміст яких було наведено вище. Водночас, оскільки потяг (локомотив) відноситься до джерела підвищеної небезпеки, відшкодування спричиненої шкоди здійснюється незалежно від вини володільця джерела підвищеної небезпеки, яким є відповідач та відсутність в діях заподіювача шкоди - володільця джерела підвищеної небезпеки суспільно-небезпечних протиправних дій працівника залізничного транспорту не мають правового значення для вирішення справи. Таким чином, АТ «Українська залізниця», з яким машиніст та помічник машиніста перебували у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, а позивач, як батько загиблої, наділений правом вимагати відшкодування йому спричиненої моральної шкоди в результаті смерті його доньки, яка настала внаслідок наїзду на неї Поїзда . Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Так, під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого розуміють, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 у справі № 450/4163/18, яку суд застосовує у своєму рішенні. Виходячи з викладеного, суд критично сприймає доводи представника відповідача з приводу того, що потерпіла [PERSON] мала умисел на позбавлення себе життя чи подія сталася внаслідок непереборної сили, оскільки такі обставини не підтверджуються належними, переконливими та достатніми для таких висновків доказами. Визначаючи розмір відшкодування завданої моральної шкоди суд виходив з наступного. У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 цієї ж Постанови Пленуму Верховного Суду України, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Відповідно до ст. 23 ЦК України кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди та розміру її відшкодування. Розмір відшкодування моральної шкоди позивачу визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, пов`язаних з противоправною поведінкою та страждань у зв`язку із пошкодженням майна, ступеня вини відповідача, який завдав шкоду. За змістом ч. ч. 1 та 2 ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено. Оскільки, в ході судового розгляду встановлено, що причиною нещасного випадку на залізниці стала виключно особиста необережність [PERSON] та нехтування нею Правилами безпеки на залізничному транспорті, а відповідачем, при цьому, належними, допустимими та достовірними доказами не було доведено, що зазначена подія сталася внаслідок непереборної сили або умислу самої потерпілої, тому ступінь вини потерпілої [PERSON] є беззаперечною та достатньою підставою для застосування в даному випадку положень ч. 2 ст. 1193 ЦК України, проте, не може бути також підставою для повного звільнення відповідача АТ «Українська залізниця» від відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №161/3557/19 (провадження №61-18595св19) та від 12 грудня 2018 року у справі №355/981/16-ц (провадження №61-28019св18). Разом з тим, Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди. Отже, при визначені розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, тяжкість завданої травми, істотність змін у їх життєвих стосунках. При цьому, суд бере до уваги, що сам факт загибелі доньки позивача за викладених обставин вже є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивача, оскільки згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Водночас, згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, під час судового розгляду представником позивача не надано жодних належних та допустимих доказів фактів спільного проживання позивача [PERSON] з потерпілою [PERSON] , ведення з нею спільного господарства, постійного спілкування, отримання підтримки і допомоги, встановлення тісних сімейних зв`язків, докладання додаткових зусиль до організації свого життя та побуту, про існування яких представник позивача посилався в своїй позовній заяві. Разом з тим, представником позивача також не надано жодних належних та допустимих доказів надмірних, для подібних випадків, психологічних страждань позивача з приводу досліджуваної події, таких як перелічені ним відчуття самотності, тривожності, тощо. Зазначені обставини представником позивача лише декларуються, тому не можуть бути покладені в основу мотивованого судового рішення. Натомість, однією з підстав звільнення від доказування, визначених в ЦПК України, є обставини, які визнані судом загальновідомими (ч.3 ст. 82 ЦПК України), і в такому разі вони не потребують доказування. Так, загальновідомими є обставини, які відомі широкому колу осіб, в тому числі і складу суду. Вони не потребують доказування тому, що об`єктивність їх існування очевидна. Загальновідомі обставини поділяються на: всесвітньо відомі (наприклад столиці держав, географічні назви); відомі на території певної держави (наприклад, національні свята, історичні події, прізвища керівників держави); локальні, тобто відомі на обмеженій території (наприклад, місцезнаходження органів місцевого самоврядування, назви вулиць). Загальновідомі обставини не потребують доказування незалежно від згоди сторін, оскільки вони достеменно відомі суду. Так, Указом Президента України за №64/2022 від 24.02.202 року «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" було постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який був продовжений у встановленому Законом порядку та діє на час розгляду даної справи в суді. В свою чергу, загальновідомими обставинами являється те, що з першого дня повномасштабного вторгнення РФ, АТ "Укрзалізниця" евакуює поранених українських військових, вивозить цивільних з регіонів, де йдуть бої, відправляє біженців за кордон. Про вказані обставини повідомив «Суспільному» й Голова правління "Укрзалізниці" [PERSON], зокрема, про вагони для поранених, логістику евакуації, підвищення тарифів, вагон-штаб, експорт зерна залізницею та потяг Київ-Варшава. (Залізні герої, евакуаційні потяги, збитки через війну - керівник "Укрзалізниці" (suspilne.media)). Водночас, згідно розміщеної на офіційному сайті АТ «Українська залізниця» інформації, після повномасштабного нападу російської федерації на Україну Укрзалізниця зазнала додаткових фінансових втрат. Так, з перших днів війни залізниця безкоштовно евакуювала 3,8 млн. людей та перевезла близько 100 тис. тонн гуманітарної допомоги. При цьому кардинально - на 65,3% - впали обсяги вантажних перевезень. Крім того, збільшено вартість електроенергії, паливо-мастильних матеріалів, фіксується зростання індексу цін виробників. Також компанія вимушена витрачати значні кошти на відновлення колій, мостів, підстанцій, які постійно руйнує ворог. Завдяки індексації тарифів на вантажні перевезення Укрзалізниця до кінця року отримає 11 млрд. грн.., необхідних для виконання поточного плану. Більшу частину фінансової підтримки - 14 млрд. грн.. - компанія отримає від держави. Також Укрзалізниця - одне з перших підприємств, які отримали гарантії міжнародних фінансових інституцій. Разом з тим Укрзалізниця спільно з партнерами докладає зусиль для того, щоб зберегти та збільшити вантажопотік. Так, у березні 2022 року було перевезено майже 8,3 млн. тонн вантажів, а в травні - на 16,2 % більше - 9,6 млн. тонн. (https://www.uz.gov.ua/press_center/up_to_date_topic/584752/). Вказані вище обставини та факти слід сприймати в сукупності з положеннями пункту 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами відшкодування шкоди»» яким роз`яснено, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодування шкоди має бути відмовлено. З огляду на викладене, суд враховує відсутність вини відповідача в настанні смерті [PERSON] , яка сталася саме внаслідок її власної необережності та порушення правил безпеки громадян на залізничному транспорті, що, як було зазначено вище, відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України, являється безспірною підставою для значного зменшення розміру відшкодування такої шкоди, тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, в умовах повномасштабного військового вторгнення РФ в Україну, ведення бойових дій та активної допомоги АТ «Укрзалізниця» у боротьбі Українського Народу у війні за незалежність та існування Держави в цілому, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути моральну шкоду в розмірі не більше 80 000,00 грн., замість 250 000 грн. вказаних у позові. На підставі наведеного,

Outcome: partial