Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. Позов мотивовано тим, що 19.11.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який в подальшому було розірвано рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області 09.06.2022 року. Від даного шлюбу мають сина, [PERSON] , 2020 року народження. Син проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Відповідач не забезпечує необхідного медичного догляду, не спілкується з дитиною, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий рівень позивач одна не може забезпечити. Відповідач є працездатною особою, інших дітей чи непрацездатних членів сім`ї на утриманні не має. Позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання дитини [PERSON] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення даного позову і до досягнення повноліття дитини. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву з клопотанням розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, 06.09.2022 року надіслав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що просить справу слухати без його участі, стягувати з нього аліменти на користь позивача на утримання дитини, шляхом щомісячного надсилання коштів на банківську карту позивача, в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до кінця військового положення, а надалі 1/4 частина від заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування відзиву зазначає, що дійсно 19.11.2019 року між ним та позивачем, зареєстровано шлюб. Під час шлюбу у них народилась дитина: [PERSON] , 2020 року народження. Шлюбні відносини з позивачем припинено 09.06.2022 року згідно рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області. До цього проживали окремо з 09.2020 по 09.2021, за цей період він завжди був на зв`язку та матеріально допомагав, кожен місяць переводив кошти на карту ПриватБанку, купував речі та іграшки на прохання позивача, давав кошти (розписки не брав). У період з 09.2021 по 20.07.2022 з позивачем проживали разом та намагалися примиритися, але з початком воєнного вторгнення та оголошення воєнного стану з 24.02.2022 компанія в якій він працює юристом майже припинила свою діяльність, та він втратив джерело заробітку. Усі накопичені кошти сторони витратили, відношення між ними через це дуже погіршилися, та стали нестерпними і в травні місяці 2022р. він прийняв рішення про розірвання шлюбу та подав відповідну заяву до суду. Дитина проживає разом з позивачем, він не заперечую проти того щоб син й далі проживав разом з матір`ю, як батько він намагається приймати участь у вихованні дитини, не зважаючи на те, що вони проживають на відстані 300 км. від нього. Останнім часом колишня дружина маніпулює ним та забороняє сину з ним спілкуватися, заблокувала його у всіх мессенджерах та телефоні номери. Інформація щодо ненадання ним матеріальної допомоги, та те що він не приймає участь у вихованні не відповідає дійсності. 20.07.22, коли позивач поїхала до своїх батьків, вони розділили кошти які в них залишалися (близько 4 тис. грн. кожному), також зазначає, що його обручку позивач здала до ломбарду (ринкова вартість близько 400 доларів) та в неї залишилась ще її обручка (ринкова вартість близько 300 доларів), котру вона сказала, що також здасть до ломбарду. Посилання позивача, що між ними не досягнуто домовленості про добровільну сплату аліментів не відповідає дійсності. Так як коштів вистачало позивачеві на півтора місяці, він казав, що добровільно почне платити аліменти з вересня місяця. Також зазначає, що зараз не має стабільного заробітку, з 2016 року працює у компанії Нове БТІ спочатку на посаді юриста, а з 18 лютого 2022 року, перед війною, його призначили директором. Доходи з грудня 2021 по лютий 2022 становили 6700 грн. щомісяця, без урахування податку, з березня по серпень у зв`язку з воєнним станом, тимчасово свою діяльність не веде. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено,\~що відповідач\~записаний батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 12). Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч. 3 цієї ж статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. На час розгляду справи 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років складає 1100,50 грн. Згідно ч. 1 ст. 184 СК України, суд лише за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Як вбачається з п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Доказів наявності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину суду не надано. Отже, суд приходить до висновку, що звернення позивачки із позовною вимогою про стягнення аліментів на утримання дитини є підставним. Крім того, відповідно до статей 187, 189 СК України аліментами є грошові кошти на утримання дитини, які можуть сплачуватися добровільно, або стягуватися примусово, а саме: відраховуються за добровільно поданою одним з батьків заявою з його заробітної плати, пенсії, стипендії; сплачуються добровільно одним з батьків на підставі укладеного між батьками договору про сплату аліментів; стягуються з одного з батьків на підставі виконавчого напису нотаріуса у разі невиконання ним свого обов`язку за договором про сплату аліментів; стягуються з одного з батьків за рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Також ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. З аналізу положень Сімейного Кодексу України, Цивільного процесуального Кодексу України не передбачено обов`язку суду при визначенні розміру аліментів у частці від доходу її матері, батька зараховувати суми добровільно виплачених грошових коштів одним із батьків на користь іншого як аліментів на дитину. Добровільна допомога одного з батьків (у цій справі батька) щодо утримання дитини, яка разом з ним не проживає, не звільняє від обов`язку щодо сплати аліментів на користь того з батьків з ким проживає та у кого на утриманні перебуває дитина. У разі, коли ухвалено судове рішення про стягнення аліментів з одного з батьків на користь іншого, вирішення питання щодо зарахування грошових коштів на утримання дитини, сплачених боржником в добровільному порядку, до розміру аліментів, відноситься до компетенції органів або особи, яка здійснює примусове виконання рішення суду про стягнення аліментів. А у разі виникнення спору - суду. Тому доводи відповідача, що він добровільно сплачував аліменти та зобов`язується надалі їх сплачувати не заслуговують на увагу, оскільки добровільна допомога одного з батьків щодо утримання дитини, яка разом з ним не проживає, не звільняє від обов`язку щодо сплати аліментів. Враховуючи викладене,\~суд погоджується\~з позивачем\~та вважає\~за необхідне\~визначити аліменти,\~які підлягають\~стягненню з\~відповідача в\~розмірі 1/4\~частини всіх\~видів його\~заробітку (доходу)\~щомісячно,\~але не\~менше 50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку,\~оскільки позивач\~заявила такі\~вимоги,\~перебуває у\~важкому матеріальному\~становищі та\~це відповідає\~вимогам Закону. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Стаття 430 ЦПК України передбачає випадки обов`язкового і факультативного негайного виконання рішення суду. Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача у разі задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved