Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

В червні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про примусове виселення та стягнення збитків, в якому просила суд постановити рішення яким примусово виселити [PERSON] з житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] збитки у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 10 340 грн. 00 коп. та стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 816 грн. 00 коп. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачка позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, надала відзив на позовну заяву(а.с.38-41). Третя особа Слобожанська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області надали заяву про слухання справи без участі їх представника(а.с.36). Вислухавши сторони, свідків [PERSON] [PERSON] , повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з відзивом на позов, суд прийшов до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі продажу належить квартира [ADDRESS] (а.с.16-17). З 2015 року у вищевказану квартиру без згоди позивачки заселилася [PERSON] , [INFO] , яка є дружиною сина позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб(а.с.47). [PERSON] згідно паспорту серії [NUMBER] виданого ДніпропетровськимРВ ГУ ДМС в Дніпропетровській області від 23 березня 2015 має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.14-15), що підтверджується також відповіддю на запит Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, щодо реєстрації [PERSON] (а.с.27). Під час сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] неодноразово виникають побутові конфлікти в результаті яких [PERSON] неодноразово зверталася до працівників поліції, що підтверджується листом ВП № 8 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області за №438/98-Б-51/3712 від 25 серпня 2021 року(а.с.63), Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження №12021046440000141(а.с.77), рапортом ПОГ СВГ ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Сівакова В.(а.с.101). Також до правоохоронних органів зверталася [PERSON] з приводу заподіяння їй фізичної шкоди [PERSON] (чоловіком позивачки), про що надано талон-повідомлення єдиного обліку №3521(а.с.87), акт судово-медичного дослідження №784(а.с.88) та висновок експерта №1000е(а.с.89-90). На підставі вищевказаних звернень Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було розглянуто ряд справ про адміністративне правопорушення відносно сторін по справі, а саме : постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2022 року провадження в адміністративній справі у відношенні [PERSON] , [INFO] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.173-2 КУпАП закрито в зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення(справа №175/921/22, провадження №3/175/439/22)(а.с.97-99); постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2022 року провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч.1 ст.173-2 КУпАП - закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення(справа №175/1627/22, провадження №3/175/772/22)(а.с.92-93); постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2022 року [PERSON] визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП і піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 грн.(справа №175/1625/22, провадження №3/175/771/22)(а.с.94-95). Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 Право користування чужим майном ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)). Так позивачкою не було надано дозволу відповідачці щодо вселення до належної позивачці на праві приватної власності квартири [ADDRESS] , також позивачка як законний власник квартири має право вимагати усунення її порушеного права, зокрема шляхом виселення. Оцінюючи виселення відповідачки з квартири, на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, суд вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом шляхом її виселення відповідає такому критерію, оскільки: по-перше, між сторонами не існувало домовленості з приводу проживання відповідачки у квартирі, що належить [PERSON] , по-друге, відповідачка [PERSON] забезпечена іншим житлом, зокрема має постійне зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Вищевказане погоджується з позицією Касаційного цивільного суду Верховного суду України в постанові №182/7347/18 від 16 грудня 2020 року. Підсумовуючи вищенаведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів сторони по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачки збитків у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 10 340 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1-2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством. Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Так на підтвердження понесених судових витрат позивачкою надано договір про надання юридичних послуг №К-663 від 07 червня 2021 року та квитанції щодо сплати юридичних послуг у розмірі 10 340 грн. Однак згідно умов договору, а саме пункту 1.2 [PERSON] доручено ТОВ «Дніпропетровський центр правової допомоги населенню» надати такі юридичні послуги: проект позову до суду, проект заяви до суду про видачу судового наказу, проект скарги до ГУНП, проект клопотання до суду, консультація, що відповідно до п.4.2 договору складає 30 % від загальної вартості. Враховуючи те, що позивачкою не надано доказів щодо отримання нею інших юридичних послуг, окрім складання позовної заяви, суд приходить до висновку, що з відповідачки підлягає стягненню 3 102 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 908 грн., щодо стягнення судового збору за вимогу про стягнення збитків на професійну правничу допомогу, суд вирішує відмовити, оскільки витрати на професійну правничу допомогу не можуть бути окремим предметом позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial