Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обгрунтування позову позивач зазначила, що 07 квітня 2022 року, вона подала в.о. генерального директора ДП «Добропіллявугілля-видобуток» заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку із невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю (несвоєчасна виплата заробітної плати) з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, згідно із ст. 44 КЗпП України. 07 квітня 2022 року в.о. генерального директора ДП «Добропіллявугілля-видобуток» було видано наказ №95/К про її звільнення, де у п.1 зазначено: «Звільнити [PERSON] таб.№2 головного бухгалтера Керівництво та апарат при керівництві Спеціального апарату управління Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» 09 квітня 2022 року за власним бажанням ст. 38 КЗпП України. У п. 2 наказу №95/К від 07 квітня 2022 року про її звільнення зазначено: «Здійснити остаточний розрахунок, виплатити компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, що становить 29 календарних днів». Керівником ДП «Добропіллявугілля-видобуток» систематично не виконувались вимоги законодавства про працю (ст.115 КЗпП України) та колективного договору щодо строків виплати заробітної плати. Так, за листопад 2021 року заробітна плата фактично виплачена їй частинами: 15.12.2021 року та 30.12.2021 року. За грудень 2021 року заробітна плата фактично виплачена їй частинами: 06.01.2022р., 19.01.2022р., 25.01.2022 р., 01.02.2022 р. За січень 2022 року заробітна плата фактично виплачена їй частинами: 14.02.2022 р., 03.03.2022 р., 11.03.2022 р., 14.03.2022 р., 16.03.2022 р., 22.03.2022 р., 29.03.2022 р. За лютий 2022 року заробітна плата фактично виплачена їй частинами: 29.03.2022р.,07.04.2022р. За березень 2022 року заробітна плата фактично виплачена їй частинами у розмірі 40% від нарахованої суми, 08.04.2022 р. 20.05.2022 р. У зв`язку із вищевикладеним, відповідач мав звільнити її у відповідності до поданої нею заяви про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України та виплатити їй вихідну допомогу передбачену ст. 44 КЗпП України у розмірі передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Позивачем зроблено розрахунок вихідної допомоги (тримісячний середній заробіток) який становить 179\~997 грн. 30 коп. Крім цього, наказ №95/К від 07.04.2022 року в.о. генерального директора ДП «Добропіллявугілля-видобуток» та запис №46 від 09.04.2022 року про її звільнення зроблений у належній їй трудовій книжці [NUMBER] є неправильним, оскільки відсутнє посилання на частину статті 38 КЗпП України, а тому є таким, що не відповідає чинному законодавству. Станом на час подання даного позову відповідач не здійснив із нею повний розрахунок у відповідності до положень ст. 116 КЗпП України, не надав їй письмове повідомлення про нараховані суми, належній їй при звільненні, перед виплатою зазначених сум. Спору між нею та відповідачем щодо розміру нарахованої їй заробітної плати, розміру компенсації за невикористані нею дні щорічної відпустки не було та на час подання цього позову до суду немає. Відповідно ці суми є неоспорюваними і відповідач зобов`язаний був відповідно до трудового законодавства виплатити їх їй у день звільнення. Підприємство з часу її звільнення роботу не зупинило, а навпаки збільшило кількість працівників, кількість робочих змін та часи роботи та має на рахунках значні кошти. При цьому відповідач не виплатив їй належні суми при звільненні, а саме згідно довідки відповідача №16 від 20.06.2022 року заборгованість по заробітній платі станом на 20.06.2022 року становить 79\~464 грн. 28 коп. Тому відповідач підлягає відповідальності за затримку розрахунку при звільнені, яка передбачена ч.1 ст.117 КЗпП України. Позивачем надано розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не проведеного з вини відповідача станом на 30 червня 2022 року, тобто за 59 днів, який становить 168\~568 грн. 90 коп. = 59 днів х 2857 грн. 10 коп. (середній заробіток). З урахуванням вищевикладеного, вважаючи свої права порушеними, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить суд визнати формулювання причини звільнення [PERSON] , зазначеної у наказі №95/к від 07 квітня 2022 року ДП «Добропіллявугілля-видобуток» та в її трудовій книжці [NUMBER] запис за №46 від 09 квітня 2022 року неправильними та такими, що не відповідають чинному законодавству, у відповідності до положень ч.3 ст.235 КЗпП України, змінити них формулювання причини звільнення та зазначити в рішенні суду підставою звільнення працівника ч.3 ст.38 КЗпП України. Стягнути з ДП «Добропіллявугілля-видобуток» на користь [PERSON] вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 179\~997 грн. 30 коп. внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю та колективного договору на підставі ч.3 ст. 38 та ст. 44 КЗпП України. Стягнути з ДП «Добропіллявугілля-видобуток» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі, яка станом на 20 червня 2022 року становить 79\~464 грн. 28 коп. Зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за весь час затримки виплати відповідачем належних звільненому працівнику сум, з дня його звільнення 09 квітня 2022 року по день фактичного повного розрахунку із позивачем на підставі ст. 116 та ч.1 ст.117 КЗпП України. Стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати, які пов`язані із розглядом даної справи. Ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 29 червня 2022 року позовну заяву [PERSON] до Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» про визнання формулювання причини звільнення працівника неправильним та таким, що не відповідає чинному законодавству, стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, стягнення вихідної допомоги при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку зі звільненим працівником, залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 01 липня 2022 року ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 10 серпня 2022 року ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, продовжено відповідачу строк для подачі відзиву, відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про зобов`язання відповідача зареєструватися в підсистемі електронний суд. 29.08.2022\~від представника\~відповідача ДП\~«Добропіллявугілля-видобуток»\~на електронну\~адресу суду\~надійшов відзив\~на позовну\~заяву,\~у якому\~він просить\~суд відмовити\~у задоволенні\~позовних вимог,\~при цьому,\~зокрема,\~посилається на\~те,\~що 08\~квітня 2022\~року позивачу\~було видано наказ про звільнення від 07 квітня 2022 року №95/К. 09 квітня 2022 року позивача було звільнено з посади головного бухгалтера відповідача за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Таким чином, з 08 квітня 2022 року позивач був обізнаний зі змістом наказу від 07.04.2022 року №95/К та вказаним у ньому формулюванням причини звільнення. Тому саме із зазначеної дати розпочинається перебіг строк звернення позивача з заявою до суду. Позовна вимога про зміну формулювання причин звільнення є спором про звільнення, оскільки встановлюється правомірність зазначених роботодавцем підстав для звільнення та предметом позову виступає наказ про звільнення працівника. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Позивач звернулась до суд 24 червня 2022 року, тобто через два з половиною місяці після отримання копії наказу про своє звільнення. Відповідач вважає, що позивачем не дотримано встановленого строку звернення до суду за вирішенням спору в частині зміни формулювання причин звільнення, у зв`язку із чим, в задоволенні позовних вимог в цій частині належить відмовити за пропуском строку. Щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні: відповідач зазначає, що обов`язок роботодавця щодо виплати працівникові його середнього заробітку за ввесь час затримки по день фактичного розрахунку виникає виключно за наявності вини роботодавця. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено. Наразі режим воєнного стану в Україні триває. Згідно статуту відповідача, підприємство засновано на державній формі власності та належить до сфери Міністерства енергетики України, майно підприємства є державною власністю та закріплюється за ним на праві господарського відання. Основним видом діяльності підприємства є видобуток кам`яного вугілля. За місцезнаходженням підприємства Донецька область м.Добропілля на сьогоднішній день проводяться бойові дії та оголошена обов`язкова евакуація населення. Масові обстріли території України, воєнні дії та терористичні акти на території Донецької області спричинили пошкодження транспортних сполучень та нездатність залізничної дороги забезпечити підприємство необхідною кількістю порожніх вагонів для здійснення поставки вугілля та неможливість постачальників здійснювати постачання товарів, споживаних підприємством в процесі виробництва. За таких обставин, вважають, що затримка розрахунку при звільнені з позивачем виникла не з вини роботодавця, а внаслідок дії обставин непереборної сили, внаслідок чого розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не повинен охоплювати період починаючи з 24 лютого 2022 року по день закінчення воєнного стану. Щодо заборгованості по заробітній платі, відповідач вказує наступне: на день звільнення позивача з посади головного бухгалтера відповідача заборгованість із заробітної плати складала за березень 2022 року у сумі 41\~142,02 грн., за квітень 2022 року у сумі 8\~879,72 грн. (інші нараховані виплати у квітні 2022 року складалися з компенсації невикористаної частини відпустки в сумі 55\~780, 34 грн.). Всі належні позивачу виплати при звільненні здійснювалися відповідачем одночасно з виплатою заробітної плати іншим працівникам підприємства, тобто без ознак дискримінації по відношенню до позивача. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Сінчак О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Крім того, представником позивача [PERSON] в ході розгляду справи було заявлено клопотання про поновлення строку на звернення до суду із вимогами визначеними позовною заявою у разі визнання судом такого строку пропущеним. Зі змісту клопотання встановлено, що позивач не погоджується із доводами відповідача щодо пропуску ним строку звернення до суду, оскільки КЗпП України є актом цивільного законодавства прийнятим відповідно до ЦК України і не може йому суперечити. ст. 233 КЗпП України встановлена спеціальна позовна давність. Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до ПК України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків давності та зазначено, що у період дії на території України воєнного, надзвичайного стану, строки визначені ст.ст. 257-259 ЦК України продовжуються на строк його дії. Тобто строки позовної давності визначені ЦК України продовжуються на строк дії в Україні воєнного, надзвичайного стану. Оскільки КЗпП України не може суперечити ЦК України, спеціальні строки встановлені ст. 233 КЗпП України підлягають продовженню на строк дії в Україні воєнного, надзвичайного стану. Воєнний стан на даний час триває. Звертає увагу суду на те, що позивач є внутрішньо переміщеною особою і організація її нормального життя та життєздатності пов`язане з проблемами, які потребують значних матеріальних та моральних зусиль, починаючи від організації проживання в незнайомій місцевості. позивачем здійснювалися заходи для отримання документів на підтвердження обставин викладених у позові, а отримання даних документів було пов`язано з об`єктивними перешкодами через війну, неможливість безпечного пересування та перешкоджанням в їх отримання відповідачем. Представник відповідача ДП «Добропіллявугілля-видобуток» - адвокат Сорока С.С. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив суд відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві позов. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, зокрема, з копії трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] перебувала у трудових відносинах із ДП «Добропіллявугілля-видобуток» та 17 листопада 2020 року була призначена головним бухгалтером (а.с.12). 07 квітня 2022 року [PERSON] подала заяву про звільнення її за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю (несвоєчасна виплата заробітної плати) за ч.3 ст.38 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, згідно ст. 44 КЗпП України з 09 квітня 2022 року(а.с.11). З копії наказу в.о. генерального директора ДП «Добропіллявугілля-видобуток» №95/К від 07 квітня 2022 року вбачається, що [PERSON] таб.№2 головного бухгалтера Керівництво та апарат при керівництві Спеціального апарату управління Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» було звільнено 09 квітня 2022 року за власним бажанням ст.38 КЗпП України. У п. 2 наказу №95/К від 07 квітня 2022 року про звільнення зазначено: «Здійснити остаточний розрахунок, виплатити компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, що становить 29 календарних днів»(а.с.10). Зазначені вище відомості про звільнення були внесені до трудової книжки серії [NUMBER] 09 квітня 2022 року, запис в трудовій книжці №46 (а.с.12). З копії довідки №15 виданої [PERSON] встановлено, що вона працювала у ДП «Добропіллявугілля-видобуток» на посаді головного бухгалтера з 17 листопада 2020 року по 09 квітня 2022 рік. Середній дохід на місяць за період з лютого 2022 року по березень 2022 року становить 59 999грн. 01 коп.(а.с.15). З копії довідки №16 від 20 червня 2022 року виданої ДП «Добропіллявугілля-видобуток» встановлено, що заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом на 20 червня 2022 року становить 79 464 грн. 28 коп. за березень 2022 р. та за квітень 2022р.(а.с.16). З копії довідки щодо перерахування заробітної плати [PERSON] » встановлено, що в період з листопада 2021р. по квітень 2022р. ДП «Добропіллявугілля-видобуток» несвоєчасно та частинами виплачувало заробітну плату [PERSON] . З копії довідки щодо перерахування заробітної плати працівникам Спеціального Апарату Управління ДП «Добропіллявугілля-видобуток» встановлено, що в період з листопада 2021р. по квітень 2022р. ДП «Добропіллявугілля-видобуток» несвоєчасно та частинами здійснювало перерахування заробітної плати працівникам Спеціального Апарату Управління ДП «Добропіллявугілля-видобуток». З інформації про основні виробничі показники по ДП «Добропіллявугілля-видобуток» за період з 01.03.2022 по 31.07.2022 вбачається, що виробничі показники ДП «Добропіллявугілля-видобуток» за вказаний період зменшились. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа може звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України). Статтею 43 Конституції України закріплено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Пунктом 4 ч.1 ст.36 КЗпП встановлено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Згідно із ч.1 ст.38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 48 КЗпП власник або уповноважений ним орган на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 2.26, 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Аналізуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що ст.38 КЗпП України містить дві окремі підстави для звільнення, які мають різні причини та наслідки, а саме: звільнення за ч.1 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із неможливістю продовжувати роботу) та за ч.3 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору), а відтак запис про причини звільнення у трудовій книжці повинен бути конкретним, із зазначенням частини статті, відповідно до якої відбулося звільнення. Водночас, суд зазначає наступне. Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2020 року по справі № 199/8766/18 зазначив, що за змістом статті 38 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і, які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч.3 ст.38 КЗпП) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України є порушення роботодавцем трудового законодавства або умов трудового договору. Водночас для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13 та у постановах Верховного Суду 20 червня 2018 року у справі № 161/10759/16-ц та від 1 лютого 2018 року у справі № 757/25503/15-ц. Позивач у позовній заяві зазначила, що з огляду на несвоєчасну виплату заробітної плати 07 квітня 2022 року була написана заява про її звільнення 09 квітня 2022 року, відповідачем 07 квітня 2022 року видано наказ про звільнення на підставі заяви позивача, а відтак суд доходить висновку, що сторони у такий спосіб погодили строк розірвання договору. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Судом встановлено, що ДП «Добропіллявугілля-видобуток» систематично не виконувались вимоги законодавства про працю щодо строків виплати заробітної плати [PERSON] . Так, за листопад 2021 року заробітна плата фактично виплачена їй частинами: 15.12.2021 та 30.12.2021; за грудень 2021 року заробітна плата фактично виплачена їй частинами: 06.01.2022, 19.01.2022, 25.01.2022, 01.02.2022; за січень 2022 року заробітна плата фактично виплачена їй частинами: 14.02.2022, 03.03.2022, 11.03.2022, 14.03.2022, 16.03.2022, 22.03.2022, 29.03.2022; за лютий 2022 року заробітна плата фактично виплачена їй частинами: 29.03.2022, 07.04.2022; за березень 2022 року заробітна плата фактично виплачена їй частинами: 08.04.2022 20.04.2022, 23.06.2022, 30.06.2022; за квітень 2022 року заробітна плата фактично виплачена їй частинами: 24.06.2022, 01.07.2022, 05.07.2022, 08.07.2022, що підтверджено довідкою щодо перерахування ДП «Добропіллявугілля-видобуток» заробітної плати [PERSON] » в період з листопада 2021р. по квітень 2022р., а також не заперечувалось сторонами. Таким чином, позивачем правомірно зазначено про порушення відповідачем трудового законодавства, і у своїй заяві про звільнення вона просила звільнити її за ч.3 ст.38 КЗпП України,однак відповідач не відмовив їй у звільненні з цих підстав, а відтак, на думку суду, фактично погодився із такою підставою для звільнення, хоча при цьому не вказав частину статті 38 Кодексу. Верховний Суд у Постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 465/8060/15-ц, провадження № 61-1266св18 зробив висновок про те, що суд ухвалює рішення про зміну формулювання причин звільнення виключно у тих випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, за умови коли підстава, за якою звільнено працівника, є законною, а неправильним є лише формулювання причин звільнення в наказі та трудовій книжці працівника. У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Верховний суд України, зокрема, у постанові від 31.10.2012 року у справі за № 6-120цс12 виклав наступну правову позицію: за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч.1 ст.38 КЗпП України. Отже, фактично виходить, що, по-перше, роботодавець не вправі замість «звільнений згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України» зробити запис в трудовій працівника «звільнений згідно зі ст.38 КЗпП України», по-друге, роботодавець має обмежені можливості апелювати на відсутність порушення трудового законодавства як підставу для звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП, по-третє, підставою для безумовного застосування ч.3 ст.38 КЗпП України є сам факт порушення трудового законодавства, а не істотність, причини такого порушення. Положеннями ч.3 ст.235 КЗпП України визначено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Відтак, змінити формулювання причини звільнення можна тоді, коли є законна підстава для звільнення, роботодавець здійснив звільнення, але на підставі іншої норми законодавства - тієї, що не відповідає обставинам звільненню, отже такої, що є незаконною, - і тоді, сам факт звільнення є законним, але вказана роботодавцем підстава - незаконною, тому і підлягає зміні на ту, яка буде законною. За таких обставин, оскільки відповідачем не надано доказів на спростування доводів позивача щодо порушення приписів чинного трудового законодавства щодо виплати заробітної плати, подана позивачкою заява від 07 квітня 2022 року містила чітку підставу для звільнення - ч.3 ст.38 КЗпП України, а відповідач самостійно змінив формулювання причини розірвання трудового договору, вказавши таку, як звільнення за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, що порушує права позивачки, з огляду на встановлені обставини та приведені правові норми і правові висновки, суд приходить до висновку про задоволення вимоги про визнання формулювання причин звільнення [PERSON] зазначені у наказі ДП «Добропіллявугілля-видобуток» №95/К від 07 квітня 2022 року «за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням)» неправильним та змінити формулювання причини звільнення [PERSON] у наказі ДП «Добропіллявугілля-видобуток» №95/К від 07 квітня 2022 року зі «за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням)» на «за ч.3 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю» та внести відповідний запис до її трудової книжки. За приписами п.2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, у розділах «Відомості про роботу», «Відомості про нагородження», «Відомості про заохочення» трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номера, дати внесення запису в графі 3 пишеться: «Запис за № таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)» і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: «Запис за № таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі». При зміні формулювання причини звільнення пишеться: «Запис за № таким-то є недійсним, звільнений ...» і зазначається нове формулювання. У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення. У трудовій книжці позивача за №46 зроблений запис: «09 квітня 2022 року Звільнена за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням)» (а.с.12). Враховуючи викладене, суд також вважає за необхідне зобов`язати відповідача внести зміни до трудової книжки [PERSON] , а саме у розділ "Відомості про прийом на роботу, перевеення на іншу роботу та про звільнення» запис №46 від 09 квітня 2022 року "звільнена за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням) зазначивши про його недійсність та внести новий запис наступного змісту: «звільнена згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю». Щодо доводів представника відповідача про те, що позивач не дотрималася встановленого місячного строку звернення до суду в частині вимог про зміну формулювання причин звільнення, суд зазначає наступне. Відповідно вимог ч.2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Вказаний строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку, оскільки відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України норми цього Кодексу у трудових спорах можуть застосовуватися лише субсидіарно, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тоді як строки звернення до суду у КЗпП України передбачені окремо. Як встановлено в судовому засіданні копію наказу про звільнення №95/К від 07.04.2022 та трудову книжку позивачка отримала 08.04.2022, що не заперечується сторонами спору. Отже, в силу вимог ч.2 ст. 233 КЗпП України позивачка мала б звернутися до суду з позовом до 08.05.2022 включно, однак звернулась 24.06.2022. Разом тим, згідно з пунктом 1 Глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою КМУ від 09.12.2020р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2022 року установлено на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами КМУ від 11.03.2020р. №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20 травня 2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 22.07.2020р. №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Враховуючи те, що на час виникнення між сторонами спірних правовідносин та до дня звернення позивача до суду на території України згідно постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» діяв карантин, а відтак позивач вважається такою, що дотрималася строку звернення до суду. При розгляді вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на її користь вихідної допомоги при звільненні, суд виходить з наступного. Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Оскільки суд встановив, що у зв`язку із неправильним формулювання причини звільнення, позивачці не виплачено вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, то така допомога підлягає стягненню у примусовому порядку з відповідача на користь позивачки в розмірі 179 997 грн. 03 коп. (середньомісячний заробіток 59999,01 х 3 місяці = 179 997 грн. 03 коп). Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості по заробітній платі в сумі 79 464,28 грн., судом встановлено, що вказана заборгованість 08.07.2022 виплачена ДП «Добропіллявугілля-видобуток» позивачу в повному обсязі. Зазначену обставину визнано позивачем та представником позивача в судовому засіданні 31.08.2022 і, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини і добровільності її визнання, вказана обставина в силу положень ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Таким чином, оскільки відповідачем добровільно виплачена заборгованість по заробітній платі у розмірі 79 464,28 грн, отже відповідна сума не підлягає стягненню з відповідача у судовому порядку. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ч.1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 20 постанови №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Разом з тим, згідно із ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Згідно з пунктом 2 Глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану". Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому строк дії воєнного стану в Україні неоднаразово було продовжено. Наразі режим воєнного стану в Україні триває. Пунктом 3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Отже, вказаним Указом встановлено можливість обмеження конституційного права на працю, але в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року N 75 затверджено Перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). Згідно вказаного переліку Покровський район Донецької області, в тому числі Добропільська міська територіальна громада віднесені до територій, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). Відповідно до положень ч.2 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії та ін. Листом від 28.02.2022 року №2021/02.0-7.1 ТПП України засвідчила військову агресію Російської Федерації проти України як форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Враховуючи викладене, суд вважає, що затримка розрахунку при звільненні з працівником (позивачем) тривала не з вини роботодавця (відповідача), а внаслідок форс-мажорних обставин, а саме військової агресії Російської Федерації проти України, а тому позовні щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача [PERSON] задоволенню не підлягають. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання формулювання причини звільнення працівника неправильним та таким, що не відповідає чинному законодавству, стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, стягнення вихідної допомоги при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку зі звільненим працівником підлягають до часткового задоволення. Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку з частковим задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2972 грн. 37 коп.

Outcome: partial