Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

16.07.2021 року [PERSON] в особі представника - адвоката Стасіка А.І. звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Запорізької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кияниця О.В. про визнання договору дійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом. На обґрунтування вимог позивач [PERSON] посилалася на те, що 21.02.1996 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу від 21.02.1996 року. Вказаним договором [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Квартира була продана за 300 000 000 (триста мільйонів) карбованців. Зазначений договір посвідчений Запорізькою Товарною Біржею «Тітан-Інвест» та зареєстрований Запорізькою Товарною Біржею «Тітан-Інвест» на виконання біржового контракту № Н-920 від 21.02.1996 року, та містить підписи Продавця, Покупця, та Генерального директора Запорізької Товарної Біржі «Тітан-Інвест», але не був нотаріально посвідчений. Фактичне і повне виконання правочину відбулося у березні 1996 року, з того часу [PERSON] проживав у вказаній квартирі та був в ній зареєстрований. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на вказане майно. За життя останній заповіту не складав. Для прийняття спадщини після померлого [PERSON] до нотаріуса звернулася його сестра [PERSON] для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, проте приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею О.В. було відмовлено [PERSON] у видачі вказаного свідоцтва, про що було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09.06.2021 року № 254/02-31. Причиною відмови стала неможливість визначити факт належності спадкового майна померлому [PERSON] у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Оригінал вказаного договору втрачено, на запит представника позивача ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» надало копію договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Запорізькій Товарній Біржі «Тітан-Інвест» 21.02.1996 року, р. № Н-920, як і на запит нотаріуса. Крім того, відповідно до листа № 9509 від 27.11.2020 року ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» повідомило нотаріуса, що з 01.01.2013 року ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» припинені трудові відносини із спеціалістами, що мали освіту та кваліфікацію для здійснення реєстрації прав власності на нерухоме майно та підготовки інформації про реєстрацію відповідних прав, що здійснювали аналіз правовстановлюючих документів. Також повідомило, що на початку 2014 року ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» передало відповідним реєстраційним службам - реєстраційні книги із записами про реєстрацію прав власності на об`єкти нерухомого майна, реєстраційні справи та картотеку фізичних осіб. З огляду на вищевказане, надати запитувану нотаріусу інформацію не виявляється можливим. Також вказано, що з 01.01.2013 року реєстрація речових прав на нерухоме майно згідно з приписами Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» здійснюється реєстраторами Державної реєстраційної служби (Укрдержреєстру) та нотаріусами, як спеціальними суб`єктами. Відповідно ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» не має актуальної інформації про реєстрацію відповідних прав. Позивач вважає, що правочин укладений між її братом [PERSON] та [PERSON] повністю виконані, усі істотні умови договору купівлі-продажу також виконані, спадкодавець як покупець передав продавцю обумовлену в договорі суму. [PERSON] фактично володів об`єктом нерухомості, а угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною. У зв`язку з наведеним, посилаючись на приписи ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, ст. 49 Закону України «Про власність», ст. ст. 1216, 1218, 1223, 1268, 1269 ЦК України, [PERSON] просила суд: визнати договір купівлі-продажу від 21.02.1996 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Запорізькою Товарною Біржею «Тітан-Інвест» та зареєстрований Запорізькою Товарною Біржею «Тітан-Інвест» на виконання біржевого контракту № Н-920 від 21.02.1996 року - дійсним з моменту його укладення; визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] . Ухвалою судді від 20.07.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 12.10.2021 року представник відповідача - Запорізької міської ради надала суду відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Заперечення проти позову обґрунтовані таким. Права на нерухоме майно виникають з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 11.10.2021 року № 278957520 право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до Листа ВССУ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. А отже у спадкодавця не виникло будь-яких прав на вказане майно і у спадкоємця також не виникає права на спадкування. Договір купівлі-продажу від 21.02.1996 року містить посилання на його реєстрацію на Запорізькій Товарній Біржі «Тітан-Інвест» відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». З огляду на викладене, вважають, що судом при розгляді справи по суті спору необхідно врахувати положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, що була чинною станом на укладення договору) 21.02.1996 року, тобто на час укладення договору купівлі-продажу, якими, в т.ч., позивач обґрунтовував заявлені вимоги. Таким чином, оскільки предметом договору купівлі-продажу від 21.02.1996 року було нерухоме майно, такий договір мав бути нотаріально посвідченим та підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Вважають, що позивачем не доведені ті обставини, які можуть підтвердити факт для задоволення позовних вимог та визнати договір купівлі-продажу від 21.02.1996 року дійсним. Ухвалою суду від 10.11.2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання [PERSON] не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена судом своєчасно та належним чином, у встановленому законом порядку. Свої інтереси довірила представляти адвокату Стасіку А.І., який надав заяву про проведення судового засідання без його участі, просив суд позов задовольнити, підтримав обставини, зазначені у позові. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання була повідомлена судом своєчасно та належним чином, у встановленому законом порядку. Згідно з відзивом на позовну заяву просила суд у позові відмовити та розглянути справу за її відсутності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Кияниця О.В. у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання була повідомлена судом своєчасно та належним чином, у встановленому законом порядку. Надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. У зв`язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Європейський суд з прав людини у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain», рішення від 07.07.1989 року, заява № 11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Оскільки учасники справи були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справу, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді, суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні. Дослідивши надані сторонами письмові докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 21.02.1996 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу від 21.02.1996 року. Вказаним договором [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Квартира була продана за 300 000 000 (триста мільйонів) карбованців. Зазначений договір посвідчений Запорізькою Товарною Біржею «Тітан-Інвест» та зареєстрований Запорізькою Товарною Біржею «Тітан-Інвест» на виконання біржевого контракту № Н-920 від 21.02.1996 року, та містить підписи Продавця, Покупця, та Генерального директора Запорізької Товарної Біржі «Тітан-Інвест», але не був нотаріально посвідчений (а.с. 20). Встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , про що Запорізьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 1090 (а.с. 14). Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияниця О.В. відкрито спадкову справу № 22/2020. Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кияниця О.В. від 09.06.2021 року позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне нерухоме майно у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу на квартиру укладений та зареєстрований Товарною біржею нерухомості в порушення вимог ст. 657 ЦК України, оскільки підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до листа № 9509 від 27.11.2020 року ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» повідомило нотаріуса, що з 01.01.2013 року ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» припинені трудові відносини із спеціалістами, що мали освіту та кваліфікацію для здійснення реєстрації прав власності на нерухоме майно та підготовки інформації про реєстрацію відповідних прав, що здійснювали аналіз правовстановлюючих документів. Також повідомило, що на початку 2014 року ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» передало відповідним реєстраційним службам - реєстраційні книги із записами про реєстрацію прав власності на об`єкти нерухомого майна, реєстраційні справи та картотеку фізичних осіб. З огляду на вищевказане, надати запитувану нотаріусу інформацію не виявляється можливим. Також вказано, що з 01.01.2013 року реєстрація речових прав на нерухоме майно згідно з приписами Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» здійснюється реєстраторами Державної реєстраційної служби (Укрдержреєстру) та нотаріусами, як спеціальними суб`єктами. Відповідно ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» не має актуальної інформації про реєстрацію відповідних прав (а.с. 22). Листом № 9510 від 27.11.2020 року ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» повідомило, що за даними технічної інвентаризації, станом на 02.12.1997 року, квартира [ADDRESS] складалась із: коридору № 1 площею 5,9 м2, кімнати № 2 площею 17,4 м2, кухні № 3 площею 5,8 м2, санвузла № 4 площею 3,5 м2, балкону площею 0,99 м2, загальною площею 33,59 м2, в т.ч. житловою площею 17,4 м2. Самочинних обладнань по квартирі [ADDRESS] , станом на 02.12.1997 року, не існувало. Іншими даними ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» не володіє (а.с. 23). Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Згідно з ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неоохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. На підставі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є братом і сестрою, що підтверджено свідоцтвами про їх народження (а.с. 16-17). 30.01.1982 року між [PERSON] (позивачем) та [PERSON] укладено шлюб, позивач змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 33). Отже, позивач [PERSON] є спадкоємицею за законом другої черги після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Згідно з вимогами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Згідно з абзацом 3 ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з положеннями Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та відповідно до ст. 16 ЦК України [PERSON] обрала правильний спосіб захисту свого порушеного права. Як вже встановлено, постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кияниця О.В. 09.06.2021 року позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове нерухоме майно тому що неможливо визначити факт належності спадкового майна померлому у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності (договір купівлі-продажу на квартиру укладений та зареєстрований Товарною біржею нерухомості в порушення вимог ст. 657 ЦК України, оскільки підлягає нотаріальному посвідченню). Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01.01.2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» № 1956-ХІІ від 10.12.1991 року згідно з ч. 2 якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Міністерство юстиції України за № 17-12-44 від 10.04.1998 року роз`яснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 Кодексу). Договір купівлі-продажу квартири підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року, зі змінами № 15 від 15.05.1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно зі ст. ст. 227, 242 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. Згідно з ч. 2 ст. 219 ЦК України, суд може визнати правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню перешкоджала обставина, яка не залежить від її волі. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно з ч. 3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Статтею 392 ЦК України, передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Оскільки покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об`єктом нерухомості та утримує його з лютого 1996 року, угода купівлі-продажу в судовому порядку не визнавалась недійсною її сторонами, позивач, на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України «Про власність», правомірно набув право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіє ним до теперішнього часу. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу квартири в судовому порядку немає. Отже, судом встановлено, що сторонами були виконані всі вимоги діючого законодавства на момент укладення угод купівлі-продажу нерухомого майна, волевиявлення учасників було вільне та відповідало внутрішній волі сторін, правочини були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, з 21.02.1996 року [PERSON] правомірно володів придбаним майном, користувався ним та утримував його. Зважаючи на те, що після смерті брата [PERSON] позивач [PERSON] не має можливості скористатися своїм правом та прийняти спадщину на придбане спадкодавцем нерухоме майно через законодавчі зміни, наявні всі необхідні підстави для захисту права власності останньої шляхом визнання договору купівлі-продажу квартири, укладеного на Товарній біржі нерухомості дійсним та визнання за позивачем [PERSON] права власності на спірне нерухоме майно, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Згідно зі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю вини відповідача, судові витрати покласти на позивача.

Outcome: approved