Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-15 00:00:00

\~ \~ \~ \~представник позивача просить суд стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» три проценти річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання з врахуванням встановленого індексу інфляції за період з 01.11.2018 по 01.11.2021 року у розмірі 463 951,14 грн. 14 коп., що складається з: три відсотка річних в сумі 143 752,28 грн. та інфляційні витрати - 320 198,86 грн., стягнути з [PERSON] судові витрати у тому числі витрати на правову допомогу, обґрунтовуючи позов наступним. 23 квітня 2007 р. між ПАТ КБ «Надра» та відповідачем був укладений кредитний договір № 71/П/27/2007-840, відповідно до умов якого було надано відповідачу грошові кошти в сумі 171 000,00 доларів США на строк до 22.04.2037 року зі сплатою 12,49 % річних. Оскільки відповідач взяті на себе за кредитним договором зобов`язання не виконувала в 2010 року ПАТ КБ «Надра» звернувся із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором. 29 листопада 2010 року Шевченківським районним судом м. Києва по цивільній справі № 2-12887/10 було винесено рішення, яким у тому числі було стягнуто солідарно з поручителя та відповідача на користь ПАТ Комерційний банк "Надра" заборгованість за кредитним договором № 71/П/27/2007-840 від 23.04.2007 р. у розмірі 1\~595 790,25 грн. Рішення набрала законної сили та не виконано на теперішній час. Однак, а ні відповідач, а ні поручитель, так і не виконували рішення суду. 05.08.2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений Договір № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги. За умовами даного Договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги 20 боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 71/П/27/2007-840 від 23.04.2007 року укладеним між позивачем та ВАТ КБ «Надра» (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» па виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства»), а також договорами забезпечення. В подальшому, 30.09.2020 року між ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» та Товариством з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» було укладено Договір GL48N718070_blank _01 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право нового кредитора до позичальника за кредитним договором № 71/П/27/2007-840 від 23.04.2007 року укладеним між позивачем та ВАТ КБ «Надра». Частиною 1 ст. 512 ЦК України, визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. На момент відступлення права вимоги за вищевказаними договорами відповідачем та поручителем не було виконано рішення суду, а отже вимога є дійсною. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченого, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу від 29 листопада 2010 року зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до теперішнього часу. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до дня подачі даного позову. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного суду та Верховного Суду, викладеними у постановах від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц, від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Відповідно до розрахунку інфляційних витрат і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.11.2018 року (в межах останніх трьох років до дня подання позовної заяви) по 01.11.2021 року (дата подання позовної заяви) розмір нарахованих інфляційних витрат та 3% річних на суму боргу 1595790,25 грн. складає: інфляційне збільшення - 320 198,86 грн., 3% річних -143 752,28 грн. Загальна заборгованість: 320 198,86 (інфляційне збільшення) + 143 752,28 (штрафні санкції) = 463 951,14 грн. Оскільки, судове рішення про стягнення з боржника коштів не виконувалось досить тривали час, враховуючи, що таке прострочення є триваючим правопорушенням, кредитор - позивач вправі вимагати стягнення з боржника відповідача в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3 % процентів річних за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання аж до повного його виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 13 Конвенції, що має назву «Право на ефективний засіб юридичного захисту», проголошує: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження». У розвиток положень цієї статті Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також наголошує на необхідності оцінки ефективності обраного зацікавленою особою способу захисту. Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. \~ \~ \~ \~23 квітня 2007 р. між ПАТ КБ «Надра» та відповідачем був укладений кредитний договір № 71/П/27/2007-840, відповідно до умов якого було надано відповідачу грошові кошти в сумі 171 000,00 доларів США на строк до 22.04.2037 року зі сплатою 12,49 % річних. Отже даний договір було укладено у валюті. 29 листопада 2010 року Шевченківським районним судом м. Києва по цивільній справі № 2-12887/10 було винесено рішення, яким у тому числі було стягнуто солідарно з поручителя та відповідача на користь ПАТ Комерційний банк "Надра" заборгованість за Кредитним договором № 71/П/27/2007-840 від 23.04.2007 р. у розмірі 1\~595 790,25 грн. Рішення набрала законної сили та не виконано на теперішній час. Зазначають, що рішення суду було встановлено еквівалент в гривні 04 червня 2021 року та 21 липня 2021 року ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» на позивача засобами поштового зв`язку з повідомленням про вручення було направлено вимогу/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості за Кредитними договором № 71/П/27/2007-840 від 23.04.2007 року у тридцяти денний строк. Згідно вказаної вимоги, ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» повідомило позивача, що станом на дату укладі договору відступлення права вимоги загальний розмір заборгованості по кредитному договору № 71/П/27/2007-840 від 23.04.2007 року складає - 5 253 583,84 грн., що складається з: загальної суми заборгованості за основною заборгованістю за кредитом (тіло) згідно умов договору 4 694 729,14 грн. та загальна сума заборгованості за відсотками - 558 854,70 грн. Крім того даною вимогою/повідомленням ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» про інформувало про відступлення права вимоги за кредитним договором № 71/П/27/2007-840 від 23.04.2007 року. Згідно даного повідомлення ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» також проінформувало позивача про те, що згідно Договорів про відступлення права вимоги від 30.09.2020 року право вимоги за Кредитним договором № № 71/П/27/2007-840 від 23.04.2007 року перейшло до ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ», разом з усіма додатками до цих договорів та додатковими договорами. Крім того у даних вимогах було зазначено, що ПАТ КБ «Надра» відступило на користь ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп». З чого вбачається, що новий кредитор у відповідності до вимог чинного законодавства повідомив позивача про заміну кредитора у зобов`язанні, а також про рої заборгованості. 05.08.2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений Договір № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги. За умовами даного Договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 71/П/27/2007-840 від 23.04.2007 року укладеним між позивачем та ВАТ КБ «Надра» (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства»), а також договорами забезпечення. П.4 Договору № GL48N718070_blank встановлено, що розрахунок між сторонами здійснюється у гривні у розмірі 85 188 952,37 грн. про підтверджується квитанцією про сплату. В подальшому, 30.09.2020 року між ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» та Товариством обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» було укладено Договір № UA-EA-2020-05-12-000017-b про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право нового кредитора до позичальника кредитним договором №71/П/27/2007-840 від 23.04.2007 року укладеним між позивачем ВАТ КБ «Надра». П.4 Договору № GL48N718070_blank_01 встановлено, що розрахунок між сторонами здійснюється у гривні у розмір 4 909 090,00 грн. про підтверджується квитанцією про сплату Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Кушнір А.С. просить суд в задоволенні позовних вимог ТОВ "БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ" до нього про стягнення трьох відсотків річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання з врахуванням встановленого індексу інфляції за період з 01.11.2018 по 01.11.2021 року в розмірі 463 951,14 грн. відмовити в повному обсязі, обґрунтовуючи наступним. Як стверджує позивач 29 листопада 2010 року Шевченківським районним судом м. Києва по цивільній справі № 2-12887/10 було винесено рішення, яким у тому числі було стягнено солідарно з відповідачів на користь ПАТ Комерційний банк «Надра» заборгованість за Кредитним договором 71/П/27/2007-840 від 23.04.2007 року у розмірі 1\~595 790,25 грн. Вказане рішення суду він не отримував. На даний час Шевченківським районним судом розглядається декілька заяв поданих позивачем про заміну сторони у виконавчому провадженні, а саме: про заміну стягувача ПАТ КБ «Надра» на позивача ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ». Рішення за вказаною заявою позивача Шевченківським районним судом Київської області прийнято та відмовлено у задоволенні заяви про заміну стягувача виконавчих листах, видачу дублікатів виконавчих документів та поновлення строків для їх пред`явлення. А отже на сьогоднішній день позивач не є стороною у справі 2-12887/10, і відповідно до нього не перейшли права та обов`язки стягувача. Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Частина 1 статті ЦПК України передбачає, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Згідно частини статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Так, позивач ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» в особі уповноваженого представника стверджує, що є правонаступником ТОВ «ФК ДНІПРОФІНАНСГРУП», внаслідок укладання 30 вересня 2020 року Договору про відступлення права вимоги № GL48N718070_blank_01, які в свою чергу є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «НАДРА», тому має право звернутися до суду з позовною заявою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. В той же час, розмір не виконаного зобов`язання вказується у розмірі встановленому за рішенням Шевченківського районного суду міста Києва 1\~595 790,25 грн., при цьому до суду не надається ухвала Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 2-12887/10 про заміну стягувача. Відповідно до ст. 76 та 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо самого розрахунку, то хоче зауважити, що за рішенням Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 2-12887/10 розмір боргу в сумі 1595790,25 грн. стягується солідарно з нього, та з іншого відповідача, в рівних частинах. Тоді як наразі ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» виставляє штрафні санкції виключно до нього, проводячи розрахунок із загальної суми боргу. Таким чином, вважає що наразі позивач не навів належними та допустимими доказами факт наявності процесуального правонаступництва, а отже і наявності в нього прав стягувача, зокрема щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат. \~ \~ \~ \~Суд, вислухавши сторони та вивчивши письмові докази, приходить до наступного висновку. В силу приписів\~статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих\~Конституцією України\~та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Гарантуючи судовий захист з боку держави,\~Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина 5\~статті 55 Конституції України). 23 квітня 2007 між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства») та [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) було укладено кредитний договір № 71/П/27/2007-840 за умовами якого [PERSON] \~отримав кредит у сумі 171 000 доларів США строком до 22.04.2037. Відповідно до п. 2.1. кредитного договору в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, можливих штрафних санкцій між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (Іпотекодержатель) та [PERSON] , (Іпотекодавець) був укладений іпотечний договір посвідчений 23.04.2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П,, та зареєстрованим в реєстрі за № 2036з, за яким в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, Іпотекодавець передав в іпотеку Відкритому акціонерному товариству «Комерційний банк «Надра» нерухоме майно, а саме: трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Київ від 29 листопада 2010 року, ухваленим у цивільній справі N 2-12887/10, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь\~ПАТ «КБ "Надра "»\~заборгованість за Кредитним договором у сумі 200074 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 1595790,25 грн. та судові витрати. Згідно Договору № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги від 05.08.2020 р. між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра»» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»» банк відступає новому кредитору належні банку права вимоги до боржників. Згідно Договору № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги від 30.09.2020 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» первинний кредитор відступає новому кредитору належні йому права вимоги до боржників. Так, згідно додатку №1 до Договору № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги, укладеного 30.09.2020 року, а саме Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються вбачається, що Товариству з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» також передано права вимоги до [PERSON] та [PERSON] за кредитним договором за кредитним договором № 71/П/27/2007-840 від 23.04.2007 року. Крім того, згідно платіжних доручень №166 від 23.12.2020 року, № 25 від 07.10.2020 року, № 69 від 25.11.2020 року, № 95 від 11.12.2020 року, №24 від 02.10.2020, №154 від 15.01.2021 року, №168 від 21.01.2021 року ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» сплатила на рахунок ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» грошові кошти обумовленні договором № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги від 30.09.2020 року у сумі 4 909 090,00 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.07.2022 р. у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт інвестмент», заінтересовані особи: ПАТ «КБ «НАДРА», Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», [PERSON] , [PERSON] про заміну стягувача у виконавчих листах, видачу дублікатів виконавчих документів та поновлення строків для їх пред`явлення відмовлено, оскільки звернення із заявою, яка містить вимогу про видачу дублікату виконавчих листів щодо боржника відбулося поза межами строку встановленого для пред`явлення цих виконавчих документів до виконання, атому підстави для видачі дублікатів виконавчого листа суду відсутні. У випадку неможливості виконання судового рішення за відсутності підстав для поновлення строків для виконання наказу суду (виконавчого листа) або у випадку, якщо судове рішення не підлягає виконанню у примусовому порядку через органи виконавчої служби, правонаступник не може бути замінений у виконавчому провадженні, яке не здійснюється. Вказана ухвала суду позивачем не оскаржувалась та набрала законної сили. Тобто, із матеріалів справи вбачається, що стягувачем за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29.11.2010 року по справі № 2-12887/10 є ПАТ «КБ «Надра»». Щодо вимог позивача в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат, суд зазначає наступне. Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Згідно зі статтею 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Таким чином, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таким чином, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця\~гривня, а не іноземна валюта, яка була предметом позики - індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012р. у справі 6-36736 вов10). Таких же висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). Таким чином, суд вважає, що оскільки відповідач [PERSON] за\~ договором № 71/П/27/2007-840\~отримав кредит у доларів США, тобто отримав кредитні кошти в іноземній валюті, відповідно інфляційні втрати стягненню не підлягають, у зв`язку з чим вимоги позивача у стягненні 320\~198,86 грн. інфляційних втрат задоволенню не підлягають. Щодо вимог позивача в частині стягнення з відповідача три відсотки річних, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц. Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу, суд у відповідності до вимог статті 89 ЦПК України повинен перевірити розрахунок заборгованості, наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, надавши такому розрахунку\~оцінку в сукупності з іншими доказами, що містяться в матеріалах справи. Верховний Суд зазначає, що згідно з процесуальним законом обов`язок доказування підстав позову (обставин) покладається на сторону, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень, а їх недоведеність є підставою для відмови у позові. Отже, фактично позивач не набув статусу учасника виконавчого провадження (стягувача) за основним боргом. Таким чином, заміна сторони виконавчого провадження не відбулась. А отже, оскільки інших доказів, окрім договорів та платіжних доручень матеріали справи не містять, то суд вважає, що позивачем не доведено здійснення заміни кредитора. Крім того, при здійсненні судочинства суди застосовують\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04.11.1950 №ЕТБ N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Також, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. З огляду на викладене, враховуючи, що не надано достатніх та достовірних доказів на підтвердження здійснення заміни кредитора, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст.. 141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного та

Outcome: dismissed