Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

11.05.2021 представник позивача [PERSON] адвокат Янчак П.О. звернувся до Франківського районного суду міста Львова із зазначеною позовною заявою, в якій просить суд стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] , заборгованість за договором позики у розмірі 23650 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 24.11.2020 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 23 650 гривень та зобов`язався повернути до 29.11.2020 року. Факт отримання відповідачем позики підтверджується вказаною розпискою від 24.11. 2020 року. Свої зобов`язання за договором позики [PERSON] виконав, у визначений в розписці кінцевий строк борг не повернув, чим порушив взяті на себе зобов`язання, щодо повернення отриманих в позику коштів. З 29.11.2020 року [PERSON] не вчинж жодних дій для виконання взятих на себе зобов`язань. 22.04.2021 року [PERSON] звернувся з двома вимогами про повернення коштів до [PERSON] на адресу проживання, яка зазначена в розписці і на адресу прописки, про те останій не вчинв ніяких дій стосовно повернення коштів, у зв`язку із чим [PERSON] змушений звернутися до суду із цим позовом. Ухвалою судді Франківського районного суду міста Львова від 22.09.2021 справу передано за територіальною підсудністю до Старосамбірського районного суду Львівської області. 22.04.2022 справа поступила до Старосамбірського районного суду Львівської області. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.04.2022 року справа передана для розгляду судді Кушніру А.В. Ухвалою судді від 27.04.2022 відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленнм (викликом) сторін. В судововому засіданні представник позивача адвокат Янчак В.Я. позов підтримав у повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, проте від його представника - адвоката Карпінської О.Б. 09.08.2022 надійшли до суду письмові пояснення, в яких остання зазначає, що відповідно до ст. 1046 ЦК України правова природа договору позики полягає у передачі грошових коштів у власність позичальника. Натомість у розписці вказується, що відповідач зобов`язується повернути кошти за встановлення світлопрозорих конструкцій. Наведене означає, що між відповідачем і позивачем існував інший договір, який мав відмінну правову природу, ніж договір позики. Вказані у розписці кошти були отримані в межах договору на виконання робіт, а не позики. Тому позов про стягнення коштів за розпискою не підлягає задоволенню. Враховуючи вищенаведене, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, справу просить розглянути у відсутності відповідача та його представника. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, з огляду на таке. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.\~ Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 24 листопада 2020 року (а.с.4,5), оригінал якої був оглянутий та досліджений судом в судовому засіданні, відповідач [PERSON] зобов`язався повернути позивачу [PERSON] отримані за встановлення світлопрозорих конструкцій кошти на суму 23650 гривень до 29 листопада 2020 року. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2\~ст. 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Водночас, за змістом частин 1, 2 ст.\~207\~і ч.2 ст.\~1047 ЦК України\~дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладенні договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Частина 1\~ст. 1049 ЦК України\~передбачає, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15. Тлумачення статей 1046 та 1047\~ЦК України\~свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз частини другої\~статті 1047 ЦК України\~дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, а надана позивачем розписка підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки нею підтверджується як факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її повернення. Дане положення міститься в правових висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 11 листопада 2015 року №6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року №6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року №6-996цс17, а також в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року №61-12412св18. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у Постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16, у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 757/21587/16-ц, та у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18. Постановою Верховного суду України у справі № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року визначено, що підтвердженням договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів у борг та містить умови їх повернення. Таким чином, боргова розписка повинна містити відповідний зміст і форму написання, у такій має бути зазначено суму позики, валюту зобов`язання, час її написання та строк виконання зобов`язання. Надаючи оцінку розписці від 24.11.2020 року, факт написання якої та її зміст не заперечується відповідачем, суд приходить до висновку, що цей доказ є підтвердженням факту укладення сторонами договору позики, згідно якого відповідач отримав від позивача грошові кошти на суму 23650 грн, які зобов`язався повернути до 29.11.2020. Так, у тексті розписки зазначена дата її складення, зазначені сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), факт отримання відповідачем грошових коштів та сума цих коштів, а також обов`язок відповідача (позичальника) повернути обумовлену в розписці суму у визначений час, особистий підпис позичальника, зазначено, що розписка написана власноручно без натиску і погроз. Отже, при укладенні договору позики між сторонами в письмовій формі були погоджені всі істотні умови такого договору. З урахуванням встановленого, суд прийшов висновку, що умови, обумовлені сторонами в розписці, за своїм змістом, відповідають умовам договору позики і зазначена розписка засвідчує наявність між позивачем і відповідачем правовідносин саме за цим договором. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що вказані у розписці кошти були отримані в межах договору на виконання робіт, а не позики, та те, що між ним та позивачем існував інший договір, який мав відмінну правову природу, ніж договір позики, оскільки зі змісту написаної відповідачем розписки вбачається факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача, із зобов`язанням повернення таких до конкретно зазначеної дати. Тобто, встановлено саме наявність боргового зобов`язання між сторонами. Крім того, в ході розгляду справи відповідачем не представлено, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, жодних належних та допустимих доказів для підтвердження тих обставин, на які покликається як на підставу своїх заперечень, зокрема, про те, що між ним та позивачем існував інший договір, який мав відмінну правову природу, ніж договір позики. Таким чином, дослідивши вищевказаний борговий документ, проаналізувавши його форму, зміст, суд вважає, що він підтверджує наявність боргового зобов`язання між сторонами та по своїй природі дана розписка є договором позики. Згідно вимог ст.ст.525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В статті 610 ЦК України, зазначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. У даній статті передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року (справа №483/1953/16-ц). З розписки відповідача вбачається, що строк повернення позики позивачу був встановлений до 29.11.2020року. Однак, як встановлено в судовому засіданні, відповідач в порушення вищенаведених вимог закону та умов договору не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, грошові кошти позивачу, у визначений в договорі строк та по час розгляду справи в суді, не повернув. При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця), згідно з положеннями\~статті 545 ЦК України\~свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконані. Відповідно слід вважати, що боргові зобов`язання, які виникли відповідно до згаданого договору позики не виконані у добровільному порядку та вимоги позивача про повернення таких коштів у примусовому порядку є обґрунтованими. Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити. Згідно вимог\~ст.141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 908,00 грн.

Outcome: approved