Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із згаданим позовом, в якому прохає стягнути з відповідача на його користь 1/2 частину коштів, сплачених ним за період з листопада 2020 року по жовтень 2021 за житлово-комунальні послуги по утриманню житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , в сумі 426,44 грн, встановити наступний порядок користування спірною квартирою: у користування позивача виділити житлову кімнату площею 5,8 кв.м.; у користування відповідача та неповнолітньої дитини виділити житлову кімнату площею 7,9 кв.м.; в загальному користуванні залишити кімнату площею 16,1 кв.м., кухню площею 6,9 кв.м., поєднану вбиральню площею 2,4 кв.м., коридор площею 3,8 кв.м., вбудовану шафу площею 0,7 кв.м., балкон площею 0,8 кв.м. Також позивач прохав стягнути з відповідача понесені ним судові витрати. Провадження у справі відкрито за ухвалою від 09.12.2021 з призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження. 25.01.2022 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, а 31.01.2022 позивачем було подано відповідь на відзив. За ухвалою суду від 18.04.2022 підготовче провадження було закрито з призначенням справи до судового розгляду по суті. Будучи належно повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, учасники справи в судове засідання не прибули, звернувшись із клопотаннями про розгляд справи за їх відсутності. У зв`язку із не прибуттям в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, згідно із ч.2 ст.247 ЦПК України. Від відповідача на адресу суду 30.08.2022 надійшла заява про визнання позову в частині вимог про встановлення порядку користування квартирою та клопотання про закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення коштів за оплату житлово-комунальних послуг у зв`язку відсутністю предмету спору, яке обґрунтовано добровільним погашенням суми 426,44 грн, на підтвердження чого до клопотання приєднано відповідну квитанцію. Позивач у наданій на адресу суду заяві підтримав позов та підтвердив отримання коштів від відповідача. Відповідач у заяві про визнання позову з посиланням на вимоги ст.206 ЦПК України, наголосила, що погоджується із запропонованим позивачем варіантом встановлення порядку користування квартирою, який не порушить її прав як співвласника майна, визнає позов та прохає задовольнити позов в цій частині. Ухвалою суду від 06.09.2022 провадження у справі за цивільним позовом [PERSON] в частині позовних вимог щодо стягнення сплачених коштів по оплаті житлово-комунальних послуг в розмірі 426,44 грн було закрито та вирішено питання про судові витрати в цій частині вимог. З`ясувавши позиції учасників справи, суд зазначає про наступне. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Зміст зазначених у ст.4 ЦПК України підстав для захисту відображений у відповідних нормах статей, що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин. Порушення цивільних прав має проявлятись в активних діях відповідача, невизнання цивільного права, у свою чергу, полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб`єктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права, оспорювання суб`єктивного цивільного права відображає такий стан правовідносин, коли суб`єктивне цивільне право заперечується в юрисдикційному органі. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Згідно із ч.2 ст.49 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Зазначене кореспондується із ч.1 ст.206 ЦПК України, згідно з якою, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.06.2006, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м.Полтави від 02.11.2020. За договором купівлі-продажу від 26.06.2018, [PERSON] та [PERSON] прийняли у рівних частках по Ѕ частці кожен у власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,4 кв.м. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру прав власності №286497383 від 24.11.2021, право приватної спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] (з розміром частки Ѕ) 26.06.2018 було зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26.06.2018. Місце проживання сторін та їх спільної доньки [PERSON] є зареєстрованим за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідками КП «ЖЕО№2» та довідкою про внесення відомостей до єдиного державного демографічного реєстру. За змістом ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Здійснення права спільної часткової власності визначено статтею 358 ЦК України, згідно якої право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом. Як роз`яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю. Згідно з п. 14 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] , є спільною частковою власністю [PERSON] та [PERSON] та як вбачається з технічної характеристики квартири, складається з трьох кімнат житловою площею 29,8 кв.м., у тому числі 1 кімната - 16,1 кв.м, 2 кімната - 7,9 кв.м; 3 кімната - 5,8 кв.м, кухні - 6,9 кв.м., вбиральні поєднаної - 2,4 кв.м; коридору - 1,8 кв.м, вбудованої шафи - 0,7 кв.м., балкону - 0,8 кв.м. Враховуючи наведене, беручи до уваги визнання відповідачем позову та беручи до уваги, що сторони у позасудовому порядку домовитись про порядок користування спільним майном не змогли, договору не укладали, суд вважає, що запропонований позивачем порядок користування квартирою не порушить право власності інших співвласників та відповідатиме їх інтересам. За таких обставин, у користування позивача слід виділити житлову кімнату площею 5,8 кв.м., у користування відповідача та неповнолітньої [PERSON] - житлову кімнату площею 7,9 кв.м., а допоміжні приміщення квартири, а саме кухню, коридор, поєднану вбиральню, вбудовану шафу, балкон та кімнату площею 16,1 кв.м. слід залишити у спільному користуванні. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення порядку користування квартирою знайшли своє обґрунтування під час судового розгляду і тому підлягають задоволенню. При цьому, визначення порядку користування спірною квартирою не тягне за собою відповідного збільшення та зменшення часток у праві власності на спірну квартиру. Частки сторін у праві власності на спірну квартиру, залишаються незмінними. Питання про судові витрати вирішено судом у відповідності до вимог ст.142 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved