Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

Позивачі в особі свого представника - адвоката Ковальчука С.М. звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання права на частку у праві спільної власності на квартиру та встановлення порядку її користування. Позовна заява обґрунтована тим, що відповідно до свідоцтва про право власності від 15 листопада 2006 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності позивачам, [PERSON] , [PERSON] та відповідачу [PERSON] , у рівних долях. Квартира [ADDRESS] включає наступні приміщення: коридор «1» площею 17,7 кв. м.; житлова «2» площею 17,5 кв. м.; житлова «З» площею 13,2 кв. м.: кухня «4» площею 7,9 кв. м.: вбиральня «5» площею 1.3 кв.м.; ванна кімната «6» площею 3.0 кв. м.; житлова «7» площею 11,9 кв. м.: заскл. балкон 3.6 кв. м., разом загальною площею 76.1 кв. м. Позивачі зазначають, що власність спірної квартири Отже таке право власності обмежує позивачів на здійснення правомочності щодо надання їм у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка б відповідала їх частці у праві спільної часткової власності на частку у спільному майні у визначеному законом порядку, розпорядження такою частковою на користь інших осіб та вчинення будь-яких інших дій, що випливають зі змісту права спільної часткової власності на майно. Оскільки між сторонами постійно виникають сварки, щодо користування квартирою позивачі звернулися до суду з позовом, згідно з вимог якого просять визнати право власності за [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частці квартири [ADDRESS]. При цьому залишити на праві власності [PERSON] 1/3 частку квартири [ADDRESS] та встановити порядок користування спірною квартирою. Ухвалою Деснянського районного суду в м. Києві від 08.02.2022 року судом відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Відповідно до ухвали постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 22.06.2022 року було вирішено закрити підготовчий розгляд справи призначивши справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивачів - адвокат Ковальчук С.М. вимоги позовної заяви підтримав, просив задовольнити, надаючи пояснення посилався на обставини, що викладені в позовній заяві. В судовому засіданні відповідач та його представник - адвокат Микитишин О.М. щодо вимоги про визнання права власності на частку у спірній квартирі не заперечували, проте з вимогами щодо порядку користування спірною квартирою не визнали, посилаючись на те, що у спірній квартирі балкон містить евакуаційний люк (протипожежний люк), відтак у разі надання у володіння та користування балкону позивачу [PERSON] , як співвласнику квартири, права решти співвласників будуть порушені, зокрема в частині умов безпеки, в тому числі у випадку евакуації в надзвичайній обстановці. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 15 листопада 2006 року, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, спірна квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності позивачам, [PERSON] , [PERSON] та відповідачу [PERSON] , у рівних долях. Спірна квартира включає наступні приміщення: коридор «1» площею 17,7 кв. м.; житлова «2» площею 17,5 кв. м.; житлова «З» площею 13,2 кв. м.: кухня «4» площею 7,9 кв. м.: вбиральня «5» площею 1.3 кв.м.; ванна кімната «6» площею 3.0 кв. м.; житлова «7» площею 11,9 кв. м.: заскл. балкон 3.6 кв. м., разом загальною площею 76.1 кв. м. Сторони по справі зареєстровані у даній квартирі, проте фактично кожен зі сторін у спірній квартирі не проживає. Посилаючись на те, що між сторонами у добровільному порядку не досягнуто згоди, щодо користування спірною квартирою, позивачі просять визнати право на частку у справі спільної власності та виділити їм у власність та встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] . Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом. Як вбачається з ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" № 20 від 22.12.1995 року, частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Оскільки спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності, частки у праві спільної сумісної власності у даній квартирі не визначались, ні за домовленістю співвласників, ні за рішенням суду, тому в силу ч. 2 ст. 370 ЦК України, частки кожного співвласника квартири є рівними. Таким чином, спірна квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю, була набута в порядку безоплатної приватизації державного житлового фонду, а відтак частка [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] складає по 1/3 кожного зі співвласників. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ст. 319 ЦК України). Згідно з ч. 1, 3, 4 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.95 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною власністю чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 04.10.91 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухні, коридор, тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як вбачається з матеріалів справи, сторонам належить на праві власності спірне жиле приміщення квартира [ADDRESS] загальною площею 76,1 кв.м.( 42,6 кв. м житлової площі), що в натурі буде приблизно відповідати житловій площі у 14,2 кв.м. для кожного зі сторін у справі, а тому позивачі просять встановити порядок користування спірною квартирою, а саме у користування та володіння позивачів виділити житлові кімнати житловою площею 17,5 кв. м. та 11,9 кв.м., що максимально відповідає їх спільній частці в праві власності на жиле приміщення, а у користуванні та володінні відповідача залишити житлову кімнату, жилою площею 13,2 кв. м., що є меншим в натурі за розмір належної йому частки житлової площі в праві власності на квартиру на 1,0 кв. м). В загальному користуванні просять залишити усі інші приміщення. Відповідач проти даного запропонованого порядку користування заперечував. У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників». За таких обставин, суд аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, та надані сторонами пояснення по справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині вимог щодо визнання права власності на частку та встановлення порядку користування спірною квартирою у спосіб, визначений позивачами у позовній заяві. Позовні вимоги, що стосуються надання у володіння кожному зі сторін виділених у користування житлових приміщень, не підлягають задоволенню судом. При цьому, суд в тому числі враховує ту обставину, що обидві сторони фактично проживають за іншими адресами, а не в приміщенні спірної квартири. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивачів сплачений судовий збір у у розмірі 6659,00 грн. для кожного з них. На підставі вищевказаного та

Outcome: partial