Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, які просить стягнути, починаючи з 10 червня 2012 року. Позов обґрунтовано тим, що 16 жовтня 2005 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований Верхівською сільською радою Камінь-Каширського району Волинської області за актовим записом №1. У даному шлюбі [INFO] в сторін народилася дочка [PERSON] . З початку 2012 року сімейне життя в подружжя не складалося та поступово погіршувалося, що в результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. З травня 2012 року позивачка та відповідач спільно не проживали, не вели спільного господарства, шлюб існував формально. Відповідач [PERSON] 22 лютого 2011 року змінив прізвище на [PERSON] . Позивачка з дочкою проживали окремо від відповідача з 10 червня 2012 року в с. Верхи Камінь-Каширського району Волинської області, тому вона самостійно займалась вихованням дочки та утримувала її. Відповідач участі у вихованні дитини не брав, не надавав кошти на її утримання, не купував жодних речей дитині та не сплачував хоча б мінімальні аліменти. В період з 2010 року по 21 квітня 2016 року [PERSON] працювала на ТОВ «Кромберг енд Шуберт Україна». Грошей, яких заробляла позивачка, не вистачало ні для себе, ні для дитини, тому 26 липня 2016 року в зв`язку з важким матеріальним становищем вона змушена була виїхати за кордон на заробітки, залишивши дитину на бабусю [PERSON] , і вже з-за кордону передавати гроші бабусі на утримання дитини. [PERSON] повернулася із-за кордону 15 листопада 2021 року й у тому ж місяці дізналась, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 04 травня 2018 року у справі №161/912/18 шлюб між сторонами розірвано. Також позивачка дізналась, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 22 травня 2019 року у справі № 161/3234/19 її визнано такою, що втратила право на користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Вказане рішення суду підтверджує той факт, що відповідач не тільки не вчиняв дій по утриманню своєї дочки, а й офіційно позбавив дитину місця спільного проживання. Тому позивачка вважає, що існують всі підстави для стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] як за минулий період, за який відповідач не здійснював жодних дій щодо утримання дочки, так і з моменту подання цього позову до досягнення дитиною повноліття. Посилаючись на викладені обставини, позивачка просить суд стягнути з відповідача в її користь аліменти на утримання дочки [PERSON] в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову до суду та до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача аліменти за минулий час, а саме з 10 червня 2012 року по 08 червня 2022 року, а також судові витрати по справі. У відзиві на позов відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково. Не заперечує щодо стягнення з нього аліментів на утримання дочки [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн щомісячно, починаючи з дня пред`явлення цього позову. Просить врахувати, що має дитину від іншого шлюбу, яку також мусить утримувати, та складне матеріальне становище, за якого він не має постійної роботи та можливості виїхати за кордон на заробітки. Вимоги щодо стягнення аліментів за минулий час не визнає, посилаючись на те, що з моменту припинення подружніх стосунків з позивачкою він добровільно надавав кошти на утримання дочки [PERSON] в розмірі 600 грн щомісячно, а також забезпечував їй літній відпочинок у 2016 та 2017 роках на озері Світязь та в 2019 році на морі на території України. Крім того, в 2021 році, коли дочка [PERSON] вступила на навчання до Технічного фахового коледжу Луцького національного технічного університету, він оплатив витрати за її навчання в сумі 6000 грн. Тому просить позов задовольнити частково, стягнути з нього аліменти на утримання дочки [PERSON] в розмірі 2000 грн щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову, та відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю. Пояснив, що після розірвання подружніх відносин у 2012 році позивачка [PERSON] проживала в м. Луцьку та працювала на виробництві. Дочку [PERSON] вона відвезла до бабусі [PERSON] у с. Верхи Камінь-Каширського району Волинської області, де вона пішла до школи. В 2016 році в зв`язку зі скрутним матеріальним становищем [PERSON] виїхала на заробітки за кордон. У листопаді 2021 року позивачка повернулася до України та дізналася, що кошти, які вона заощаджувала, увесь час працюючи за кордоном, були списані з банківського рахунку в рахунок погашення боргових зобов`язань відповідача, в яких вона виступала поручителем. Тому вона вирішила звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача, щоб хоч якось покращити майнове становище дочки [PERSON] , яка в той час уже вступила на навчання до вишу. Сама ж позивачка 24 лютого 2022 року знову виїхала на заробітки за кордон. Також представник позивача вказав, що до листопада 2021 року [PERSON] не зверталася до суду з позовом про стягнення аліментів, оскільки [PERSON] час від часу надавав їй матеріальну допомогу на утримання дитини. Відповідач [PERSON] , його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнали частково. Відповідач погодився сплачувати аліменти на утримання своєї дочки [PERSON] , проте в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн щомісячно. [PERSON] пояснив, що після переїзду дочки [PERSON] в с. Верхи Камінь-Каширського району передавав їй гроші щоразу в сумі 1500-2000 гривень, оскільки на той час вони з позивачкою домовилась про розмір щомісячної допомоги з його сторони в сумі від 600 грн щомісячно. Також неодноразово брав дочку до себе на деякий час та купував їй речі. В літку кілька разів брав [PERSON] на відпочинок зі своєю другою сім`єю. Тому вважає безпідставними твердження позивачки про те, що він не брав участі в утриманні своєї дочки [PERSON] протягом останніх десяти років. Зараз йому не відомо, де проживає [PERSON] , оскільки після приїзду [PERSON] до України зв`язку з дитиною він не має. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що влітку 2012 року її дочка [PERSON] після розірвання стосунків з [PERSON] привезла до неї свою дочку [PERSON] на постійне проживання. У вересні того ж року [PERSON] пішла в перший клас місцевої школи, де провчилася дев`ять років. Після закінчення дев`ятирічної школи в 2021 році її онука вступила до технікуму в м. Луцьку. Позивачка з 2012 року проживала в м. Луцьку та працювала на заводі, однак у 2016 році вона виїхала на заробітки за кордон, де працює й по цей час. З 2012 року [PERSON] знаходилася на утриманні своєї матері, яка передавала кошти спочатку з м. Луцька, а потім перераховувала їх із-за кордону. Відповідач лише три роки, з 2016 по 2018 рік, тричі на рік передав кошти своїй дочці та возив відпочивати. Мати відповідача оплатила лікування [PERSON] в лікаря-стоматолога. Зараз [PERSON] утримує позивачка, з батьком дитина не спілкується. Свідок [PERSON] підтвердила, що в 2012 році сторони розірвали стосунки та почали проживати окремо. [PERSON] винаймала квартиру в м. Луцьку, де проживала разом із дочкою [PERSON] та працювала на заводі. Влітку 2012 року [PERSON] відвезла дочку до своєї матері в с. Верхи Камінь-Каширського району, де дитина пішла до школи. В 2016 році позивачка поїхала на заробітки за кордон. Утримувала [PERSON] виключно позивачка, частково надавала допомогу мати відповідача. Зараз [PERSON] не спілкується зі своїм батьком та перебуває на повному утриманні матері. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що в 2013 році в них з відповідачем [PERSON] народився син [PERSON] , а в 2021 році вони одружилися. За час їх спільного проживання відповідач неодноразово передавав кошти своїй дочці [PERSON] , в літку брав її на відпочинок, забирав до себе на кілька днів та оплатив частину навчання в технікумі. Погодилася, що відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання своєї дочки від першого шлюбу, однак вважає, що їх розмір має визначатися пропорційно, з урахуванням наявності другої дитини в іншому шлюбі. Свідок [PERSON] також підтвердила, що [PERSON] надавав допомогу своїй дочці [PERSON] , вони разом відпочивали на морі та мали нормальні відносини. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, вивчивши зміст позову та відзиву на нього, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення частково. Судом встановлено, що 16 жовтня 2005 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який за рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області був розірваний 04 травня 2018 року (а.с. 7, 10). У даному шлюбі [INFO] в сторін народилася дочка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини [NUMBER] (а.с. 8). З показань допитаних у суді свідків встановлено, що сторони припинили подружні стосунки та проживають окремо з 2012 року. Дочка [PERSON] знаходиться на утриманні матері, що також встановлено з показань свідків та довідок про проживання й навчання дитини за місцем проживання матері позивачки [PERSON] в с. Верхи Камінь-Каширського району з 10 червня 2012 року по 01 липня 2021 року (а.с. 14, 15). Наведені обставини про місце проживання та навчання своєї дочки [PERSON] в зазначений період часу не заперечив і сам відповідач. З довідки Відокремленого структурного підрозділу «Технічний фаховий коледж Луцького національного технічного університету» від 03 вересня 2021 року №979 (а.с. 13) вбачається, що неповнолітня дочка сторін [PERSON] з 01 вересня 2021 року навчається в цьому навчальному закладі на денній формі навчання, термін навчання 30 червня 2025 року. Крім того, судом встановлено, що відповідач після розірвання шлюбу з позивачкою уклав шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] (а.с. 54). До укладення цього шлюбу [INFO] в [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , що вбачається зі свідоцтва про народження дитини [NUMBER] (а.с. 55). Дитина перебуває на утриманні своїх батьків, що підтверджується довідкою про реєстрацію її місця проживання (а.с. 56) та довідкою Луцького районного управління поліції за результатами перевірки місця проживання осіб від 11 липня 2022 року (а.с. 105). Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно зі ст. 141 цього Кодексу мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Виходячи з цього, відповідач як батько, зобов`язаний брати участь у вихованні та утриманні своєї дитини нарівні з позивачкою. У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Враховуючи обраний позивачкою спосіб стягнення аліментів, суд на підставі ст. 183 СК України приходить до висновку про необхідність визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача. Відповідно до ст. 182 СК України, враховуючи відсутність даних про незадовільний стан здоров`я відповідача, його матеріальне становище, наявність на утриманні малолітньої дитини від другого шлюбу, суд з урахуванням прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, встановленого статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», визначає аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, вважаючи, що такий їх розмір буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць до негайного виконання. Разом із тим, не підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів за минулий час, зважаючи на таке. У відповідності до статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Згідно з вимогами даної норми закону обов`язковими умовами для присудження аліментів за минулий час є доведення перед судом факту вживання позивачем заходів щодо одержання аліментів, а також ухилення відповідача від їх сплати, причому дані обставини мають підтверджуватися належними та допустимими доказами. Позивачка, окрім усних пояснень її представника, не надала суду доказів того, що вона вживала заходів щодо отримання від відповідача матеріальної допомоги на утримання їх спільної дитини до пред`явлення цього позову. Не було встановлено даного факту й під час розгляду справи. Крім того, як повідомили допитані в судовому засіданні свідки, відповідач частково надавав допомогу на утримання своєї дочки [PERSON] та вчиняв інші дії щодо забезпечення належного утримання й виховання дитини, а зважаючи на відсутність відповідного судового рішення про примусове стягнення аліментів, претензій щодо суми добровільно наданих відповідачем коштів позивачка не висловлювала. А тому, суд вважає, що позов у цій частині належним чином не обґрунтований і задоволений бути не може. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд, задовольняючи позов частково, стягує з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial