Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати останнього таким, що втратив право користування її житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 січня 2007 року їй належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , який не є членом сім`ї позивачки, не пов`язаний спільним побутом та не проживає в ньому, а остання, як власник будинку, заперечує проти його проживання (реєстрації) в ньому. [PERSON] вважає, що реєстрація відповідача порушує її права власника, так як створює перешкоди у користуванні житлом, тому вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. В підготовче засідання сторони не з`явились. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій останній просив суд позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Відповідач надав суду заяву про розгляд справи без його участі, проти позовних вимог [PERSON] не заперечував. Згідно вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. В силу ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про спадщину за законом посвідченим за реєстровим № 115 від 30 січня 2007 року. Також факт права власності на вищевказаний будинок за позивачкою підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13390751 від 30 січня 2007 року. Відповідно до довідки Зачепилівської селищної ради Харківської області № 74118 від 11 липня 2022 року в житловому будинку [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , який не проживає з 03 серпня 2021 року. Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. В силу ч.ч. 1,2 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Верховний Суд, аналізуючи норми права у Постановах від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц, від 25 квітня 2019 року по справі № 761/13293/16-ц щодо співвідношення права володіння та права користування житлом, визначив, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Згідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В силу ст. 391 ЦК України, п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року із змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» власник має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник, згідно вимог ст.ст. 16,319,321,391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-4 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою: 4) оголошення фізичної особи померлою. Судом встановлено, що відповідач не є членом родини позивачки, вони не пов`язані спільним побутом та не мають взаємних прав та обов`язків, ніякої домовленості щодо користування житлом сторони не укладали, тому право власності позивачки підлягає захисту судом у спосіб, що передбачений ст. 391 ЦК України, а саме шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved