Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезгаданим позовом в якому просить суд визнати [PERSON] , 10.09.2018 року таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] . Зобов`язати Святошинську районну в м. Києві державну адміністрацію здійснити дії із зняття [PERSON] , [INFO] з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що позивачу 18.01.1995 року було видано Ордер на право зайняття службового житлового приміщення - квартири [ADDRESS] , що належить до державного житлового фонду - ГРПЖХ Ленінградського району м. Києва. Ордер виданий на підставі рішення виконавчого комітету Ленінградської райради №412 від 12.12.1994 року. На підставі Ордеру у квартиру були вселені та зареєстровано місце проживання у ній: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . 23.05.2011 року КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» уклало з позивачем, як квартиронаймачем договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території. Згідно Інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» №КВ-2021 №14521 від 28.04.2021 року, згідно даних реєстрових книг Бюро, квартира [ADDRESS] на праві власності не зареєстрована. У 2010 році син позивачки [PERSON] покинув місце свого проживання у згаданій квартирі та по теперішній час у ній не проживає. 16 листопада 2021 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва визнано [PERSON] , [INFO] , таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] , та був знятий з реєстраційного обліку. Разом з тим, позивач отримала Витяг з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] від 26.07.2021 року, з якого вбачається, що [PERSON] зареєстрував за цією адресою свого малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Реєстрація малолітнього [PERSON] , [INFO] була здійснена 30.06.2021 року без відома інших квартиронаймачів та без відома позивача. При цьому син [PERSON] , малолітній [PERSON] , [INFO] жодного дня не проживав у вказаній квартирі. Останнє відоме його місце проживання - це адреса проживання його матері [PERSON] у будинку [ADDRESS] . Проте, ні мати малолітнього [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , ні його батько [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] , не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, їх особистих речей в квартирі не має, квартирою не цікавляться, що підтверджується Актами про не проживання осіб, складеними КП Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва, ЖЕД №8-9, від 31.08.2021 року №142; від 28.10.2021 року №174; від 28.10.2021 року №175; від 17.01.2022 року №б/н. Таким чином, малолітній [PERSON] , [INFO] у зазначеній квартирі має лише формальну реєстрацію свого місця проживання, а позивач вимушена нести додаткові витрати по утриманню житла, та позбавляє позивача права на оформлення субсидій, тощо. Ухвалою суду від 18.05.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання (а.с. 35). 18.07.2022 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому остання заперечувала щодо наявності підстав для задоволення позову, зазначивши зокрема, що позивачем чиняться перешкоди малолітній дитині у користуванні спірною квартирою, та послалась на правовий висновок ВС КЦС у справі №755/16152/16-ц у якому суд зазначив, що малолітня дитина не втрачає право користування житлом за будь-яких обставин: не внаслідок тимчасової відсутності понад 6 місяців, ні внаслідок вибуття, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання (а.с. 81-85). Ухвало суду від 08.09.2022 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.104). У судовому засіданні 27.09.2022 року позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив, та подав висновок про недоцільність визнання [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням (а.с. 62-63). Представник Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації направив до суду письмові пояснення, у яких зазначив на безпідставність заявлення до нього вимог щодо зняття з реєстраційного обліку відповідача, оскільки вимоги пред`явлено до особи, яка не є відповідачем по справі (а.с.48-50). Третя особа: [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, про причини неявки суд не повідомила. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1-2 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа вільна у виборі способу захисту цивільних прав судом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що позивачу 18.01.1995 року було видано Ордер на право зайняття службового житлового приміщення - квартири [ADDRESS] , що належить до державного житлового фонду - ГРПЖХ Ленінградського району м. Києва. Ордер виданий на підставі рішення виконавчого комітету Ленінградської райради №412 від 12.12.1994 року (а.с. 8). Згідно Інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» №КВ-2021 №14521 від 28.04.2021 року, згідно даних реєстрових книг Бюро, квартира [ADDRESS] на праві власності не зареєстрована (а.с. 9). 16 листопада 2021 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва визнано [PERSON] , [INFO] , таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] , та був знятий з реєстраційного обліку (а.с. 18-19). Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] від 26.07.2021 року вбачається, що [PERSON] зареєстрував за цією адресою свого малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). Проте, ані малолітній [PERSON] , [INFO] , ані його батьки не проживають за адресою: [ADDRESS] , не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, їх особистих речей в квартирі не має, квартирою не цікавляться, що підтверджується Актами про не проживання осіб, складеними КП Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва, ЖЕД №8-9, від 31.08.2021 року №142; від 28.10.2021 року №174; від 28.10.2021 року №175; від 17.01.2022 року №б/н (а.с. 14-17). Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються усупереч з призначенням цих прав або з порушенням прав інших громадян чи прав державних і громадських організацій. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Стаття 64 ЖК України, передбачає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належить чоловік (дружина) наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом положень ст. ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на підставі статті 71 ЖК України та у визначеному статтею 72 ЖК України порядку, передбачає обов`язкове з`ясування причин відсутності особи у жилому приміщенні, так як відсутність особи з поважних причин виключає визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати 6 - ти місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення перериває строк тимчасової відсутності. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила 6 - ти місяців. Виходячи з наведеного, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням (квартирою) у будинках державного і громадського житлового фонду, у разі їх відсутності у жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців. Конституційний суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 14 листопада 2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував: «Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (сттатя2) та іншими міжнародно-правовими актами. Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Окрім того, судом встановлено, що позивачем чиняться перешкоди відповідачу у користуванні спірною квартирою, з приводу чого остання зверталась до національної поліції з відповідною заявою (а.с. 91). Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими та доведеними твердження відповідача щодо наявності перешкод з боку позивача у користуванні спірною квартирою, а тому приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог в цій частині. Окрім цього, позивачем ставиться питання про зняття Святошинською районною в м. Києві державною адміністрацією з реєстрації відповідача зі спірної квартири. Дана позовна вимога не може бути задоволена судом з огляду на наступне. Відповідно до частини першої ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, відсутні підстави задоволення позовних вимог у частині зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідно до вищезазначеного закону є підставою для зняття особи з реєстрації. У разі відмови компетентного органу зняти особу з реєстраційного обліку на підставі даного судового рішення, в разі набрання ним законної сили, така відмова (бездіяльність) може бути оскаржена в адміністративному порядку. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог п.2) ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed