Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України компенсацію моральної шкоди у розмірі 900 000, 00 грн, заподіяної бездіяльністю працівників Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві при проведенні розслідування у кримінальному провадженні № 12021100050000855 від 12 квітня 2021 року. В обґрунтування позову вказано, що у квітні 2021 року було пограбовано приміщення на торгівельній базі, яке позивач орендує, і вкрадено грошові кошти у розмірі 120 000, 00 грн. За вказаним фактом розпочато досудове розслідування кримінального провадження № 12021100050000855, у якому [PERSON] визнано потерпілою особою. Втім досудове розслідування по вказаному провадженню триває, жодних процесуальних дій слідчим Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві не проводиться, оскільки не опитано жодного свідка по кримінальному провадженню, не проведено жодних експертиз, а також протокол місця події був складений з грубим порушенням норм передбачених ст. 237 КПК України, жодних слідів вчинення кримінального правопорушення з місця події вилучено не було. Дані не професійні дії працівників поліції Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, унеможливили оперативне виявлення експертами доказів вини злочинців. Крім того, слідчим Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві до сьогоднішнього дня не було проведено жодних негласних слідчих (розшукових) дій, не опитано особу, яка вчинила дане кримінальне правопорушення, а також не було проведено зі мною пізнання особи котра скоїла правопорушення, не було опитано інших учасників даної події, а також слідчим Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, не було додано до матеріалів кримінального провадження записи із камер сусідніх торгівельних точок. Позивач вважає, що працівники поліції зацікавлені у затягуванні справи, оскільки особа, яка безпосередньо викрала кошти встановлена, згідно з записами камер, де чітко видно, що кошти викрала саме [PERSON] , і видно всі обставини пограбування. Тому позивач переконана, що з наведеного вище встановлено факт протиправної бездіяльності слідчого Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві при проведенні досудового розслідування кримінального провадження за № 12021100050000855 від 12 квітня 2021 pоку, яка вплинула на її стан здоров`я, внаслідок психоемоційного навантаження від пограбування та відчуття незахищеності, пов`язаної із відсутністю захисту від Держави України в особі правоохоронних органів, які неспроможні притягнути до відповідальності винних осіб і захистити мої права, як потерпілої від пограбування, вона постійно переживає, що винні так і не будуть притягнуті до відповідальності і не повернуть викрадені кошти у розмірі 120 000, 00 грн. Крім того, тривалий час відчуття незахищеності, яке виникло внаслідок бездіяльності правоохоронної системи України, викликають у неї страх та тяжкі душевні страждання, а також принижують мою гідність, оскільки викрадені кошти вона мала оплатити (повернути) постачальникам за їхній реалізований товар ще 12 квітня 2021 року, що не виявилось можливим. Так, вона була змушена витрачати додаткові зусилля для організації свого життя, оскільки для захисту своєї ділової репутації та підтримання іміджу благонадійної особи, їй довелось додатково знайти кошти, щоб повернути їх постачальникам з надією, що винні будуть притягнуті до відповідальності і повернення викрадених коштів відбудеться найближчим часом. Однак, з квітня 2021 року працівниками Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві навіть не закінчено досудове розслідування кримінального провадження № 12021100050000855 та не направлено матеріали кримінального провадження до суду, для притягнення винних осіб до відповідальності. Враховуючи тривалість вимушених змін у своєму житті, глибину душевних страждань, яких вона зазнала, внаслідок неналежного досудового розслідування і бездіяльності слідчих в тому числі при розгляді її заяв та клопотань у кримінальному провадженні № 12021100050000855 від 12 квітня 2021 року, позивач визначила розмір завданої їй моральної шкоди на загальну суму 900 000, 00 грн. У своєму відзиві стороною відповідача позов не визнано і зазначено, що Національна поліція України є неналежним відповідачем у справі, по-перше, оскільки позов не було пред`явлено до Держави, а, по-друге, Національна поліція України є центральним органом управління поліції, який досудове розслідування не здійснює: Оболонське управління поліції ГУ НП у м. Києві є структурним (відокремленим) підрозділом Головного управління НП у м. Києві, яке у свою чергу є територіальним органом поліції, який має статус самостійної юридичної особи та самостійної особи публічного права. Також зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відтак, враховуючи, що предметом даного спору є неналежне, на думку позивача, здійснення досудового розслідування та фактично бездіяльність органу досудового розслідування, слід прийти до висновку, що випадок не охоплюється положеннями частини першої статті 1176 ЦК України, застосування цієї норми до даних правовідносин є неможливими. Доказів встановлення і підтвердження належним чином протиправності (незаконності) дій Національної поліції України як центрального органу управління поліції, а також причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та шкодою, вважає доведеним, що у спірних правовідносинах відсутній склад цивільного правопорушення, необхідного для застосування такої міри цивільної-правової відповідності як стягнення шкоди, згідно з нормами статей 1173-1174, 1176 ЦК України. Окрім цього, відповідач стверджує про недоведеність факту заподіяння позивачу моральної шкоди. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 03 лютого 2022 року до Печерського районного суду м. Києва, на виконання ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року, надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 13 червня 2022 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 22 липня 2022 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов. 16 серпня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання сторони не з`явилися, будучи повідомленими належним чином про час, дату і місце слухання справи. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 12 квітня 2021 року слідчим відділом Оболонського УП ГУ НП в м. Києві було внесено відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021100050000855. 19 жовтня 2021 року Оболонська окружна прокуратура надала відповідь [PERSON] на її звернення щодо стану досудового розслідування у кримінальному провадженні та з інших питань, згідно з якою за результатами перевірки встановлено, що досудове слідство проводиться з порушенням вимог чинного законодавства. Було надано письмові вказівки слідчим СВ Оболонського управління поліції ГУ НП у м. Києві /а. с. 7/. 27 жовтня 2021 року [PERSON] надано відповідь СУ ГУ НП у м. Києві на її заяву від 08 жовтня 2021 року про те, що матеріали кримінального провадження перебувають в Оболонській окружній прокуратурі міста Києва, після повернення до слідчого відділу Оболонського управління поліції ГУ НП у м. Києві буде проведено перевірку, про результати якої додатково поінформовано /а. с. 6/. Також 27 жовтня 2021 року Оболонська окружна прокуратура надала відповідь [PERSON] на її звернення від 18 жовтня 2021 року про те, що досудове розслідування триває, процесуальним керівником надано письмові вказівки слідчому у вказаному кримінальному провадженні для встановлення всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення /а. с. 8/. 05 листопада 2021 року Державне бюро розслідувань повідомило [PERSON] у відповідь на її заяву від 28 жовтня 2021 року щодо можливих протиправних дій працівників Оболонського управління поліції ГУ НП в м. Києві та з інших питань, що її заяву було направлено за належністю, для розгляду, до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві /а. с. 9/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. За приписами частини першої статті 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, саме останній є особою, яка є процесуальним суб`єктом, який на думку позивача, своєю діяльністю (діями або бездіяльністю) порушив його права та до якого позивач направляє свої позовні вимоги (свій позов) звернувшись при цьому до органу суду. Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношень, з приводу яких виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Враховуючи наведене, за результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Положення частини другої статті 51 ЦПК України має імперативний характер, враховуючи також, що позивач самостійно визначає особу, яка, на його думку, несе юридичну відповідальність за порушення його майнових, особистих немайнових прав. В той же час, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України). Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 Цивільного кодексу України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 Цивільного кодексу України). Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 33), від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц (пункт 28), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. З позовної заяви вбачається, що у цій справі позивач визначив відповідачами Національну поліцію України та Державну казначейську службу України, а не Державу Україна в особі тих органів, діями яких, на переконання позивача, їй завдано шкоду. Згідно з частиною першою статті 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Крім того, відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною,другою цієї статті. Згідно з обставинами справи, вбачається, що 12 квітня 2021 року посадовими особами Оболонського УП ГУ НП у м. Києві за заявою позивача було внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 12021100050000855 від 12 квітня 2021 року та у подальшому здійснюється досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні зазначеним територіальним органом поліції. Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про Національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, та як міжрегіональні територіальні органи (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць). Оболонське управління поліції ГУНП у м. Києві є структурним (відокремленим) підрозділом Головного управління Національної поліції у м. Києві. ГУНП у м. Києві, у свою чергу, є територіальним органом поліції, який має статус самостійної юридичної особи (код ЄДРОУ 40108583, юридична адреса: вул. Володимирська, буд. 15, м. Київ, 01601) та самостійної особи публічного права. Отже Національна поліція України не є належним відповідачем в даній справі, виходячи із специфіки законодавчого врегулювання організації діяльності Національної поліції України, як системи самостійних органів: центрального органу управління, яким і є Національна поліція України, і територіальних (міжрегіональних) органів поліції. Оскільки Національна поліція України (код ЄДРПОУ 40108578) є центральним органом управління поліції, який досудове розслідування у спірному кримінальному провадженні не здійснював, що підтверджується листом Головного слідчого управління НПУ від 14 липня 2022 року № 15287/24/3/1-2022 та фактично не заперечується позивачем, тобто не є належним відповідачем у справі, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог до Національної поліції України. Доказів того, що позивач звертався до НПУ із заявами (скаргами) щодо неправомірних дій працівників ГУ НП у м. Києві, суду не надано. Позивач також не надала доказів, що вказували б на існування обставин, які б свідчили, що саме Національною поліцією України відносно неї вчинялися будь-які протиправні дії чи бездіяльність, а також те, що позивач звертався до Національної поліції України стосовно відновлення її порушених прав. Отже, Національна поліція України є неналежним відповідачем щодо позовних вимог [PERSON] , оскільки прав її не порушувала та жодних дій відносно неї не вчиняла. З аналізу обставин справи, змісту позовних вимог та положень чинного законодавства вбачається, що правовий спір між позивачем та Національною поліцією України відсутній, оскільки Національною поліцією України як центральним органом управління поліції не здійснювались відносно позивача жодні дії. У свої постанові від 13 лютого 2018 року у справі № 826/1460/16 Верховний Суд вказує на те, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України, а саме положеннями статті 51 вказаного Кодексу України. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Дана позиція узгоджується із висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позов подано до неналежного відповідача, яким є Національна поліція України, в той же час позивач не звернулася до суду із клопотанням, передбаченим статтею 51 ЦПК України. Тлумачення частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed