Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Бондар А.В. звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить суд зобов`язати відповідача не чинити перешкод позивачу у користуванні 1/3 частиною квартири [ADDRESS] , надати ключі від вхідних дверей та вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви зазначив, що позивач [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва по справі №2609/25820/12 (2-6777/12) від 28 грудня 2012 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/3 частину квартири, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №242839291 від 03.02.2021 року. Іншим співвласником квартири [ADDRESS] , є відповідач [PERSON] . Від часу реєстрації права власності на 1/3 частину квартири позивач не вселялася у квартиру та не користувалась нею, однак у лютому 2021 року при спробі потрапити до квартири відповідач [PERSON] відмовилася відчинити двері. Оскільки відповідачем чиняться перешкоди у користуванні квартирою позивачем, що підтверджується його зверненням до органів поліції 04 лютого 2021 року, наявні підстави для звернення до суду з позовом для захисту його права власності. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 вересня 2021 року для розгляду справи визначено суддю Аксьонову Н.М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 15 червня 2022 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання. 03 серпня 2022 року представник представника позивача подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та участі позивача, вказав, що проти винесення заочного рішення в справі не заперечує. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Відзиву на позовну заяву не подав. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, а також те, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. З`ясувавши доводи та аргументи позивача, обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити частково з огляду на таке. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва по справі №2609/25820/12 (2-6777/12) від 28 грудня 2012 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/3 частину квартири, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №242839291 від 03.02.2021 року. Відомості про інших співвласників указаної квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №242839291 від 03.02.2021 року відсутні. Як встановлено з рішення Солом`янського районного суду м. Києва по справі №2609/25820/12 (2-6777/12) від 28 грудня 2012 року, згідно з даними Київського міського бюро технічної інвентаризації квартири [ADDRESS] на праві власності зареєстрована: 1/3 частина квартири за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 13.09.2003 року; 2/3 частини квартири за [PERSON] та [PERSON] в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Жовтневої районної адміністрації м. Києва 31.101997 року, згідно наказом №2242. Указаним рішенням за [PERSON] було визнано право власності на 1/3 частини указаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON] . Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, судом встановлено, що іншим співвласником квартири [ADDRESS] , є відповідач [PERSON] . Як стверджує позивач, від часу реєстрації права власності на 1/3 частину квартири вона не вселялась в квартиру та не користувалась нею, однак у лютому 2021 року при спробі потрапити до квартири відповідач [PERSON] відмовилася відчинити двері. Представник позивача, звертаючись до суду з даним позовом, посилається на те, що відповідачем чиняться перешкоди у користуванні квартирою позивачем, що підтверджується його зверненням до органів поліції 04 лютого 2021 року, яке зареєстровано в ЄО за №5515, що підтверджується копією рапорту інспектора УМПП в м.Києві Гончрука А.С. та копією пояснень адвоката Бондара А.В. від 04.02.2021 року. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Згідно зі статтею 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 355 ЦК України майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. За змістом вказаної норми матеріального права кожен із співвласників має таке суб`єктивне право, яке пов`язане зі спільним майном: право користування частиною спільного майна або право на одержання матеріальної (майнової) компенсації. Таким чином, оскільки позивачу на праві власності належить 1/3 частини спірної квартири, вона не може бути позбавлена права користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, зокрема права використовувати його для власного проживання, тому вимогу позивача в частині усунення перешкод у користуванні 1/3 часткою спірної квартири шляхом вселення у квартиру необхідно задовольнити. Що стосується зобов`язання відповідача не чинити перешкод позивачу у користуванні 1/3 часткою квартири та надати ключі від вхідних дверей квартири, ця вимога задоволенню не підлягає, оскільки порядок користування між співвласниками не визначений ні за їхньою згодою, ні за рішенням суду. Відтак право користування спірною квартирою може бути реалізованим шляхом вселення, а тому інші позовні вимоги не відповідають положенням статей 317, 319, 391 ЦК України. Аналогічна правова позиція з подібних правовідносин викладена у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року по справі № 755/4973/18. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 908 грн в рахунок відшкодування сплаченого позивачем судового збору.

Outcome: partial