Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом в якому зазначав, що шлюб між ним та відповідачем було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 336/4839/20 від 18.03.2021 року. Під час шлюбних відносин у подружжя народилось дві доньки : [PERSON] ([INFO]) та [PERSON] ([INFO]). Під час розлучення не було визначено місце проживання обох дітей, але доньки зареєстровані та проживають разом з батьком у будинку (частина якого є його приватною власністю) за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрована, але не проживає у даному будинку. На теперішній час у суді перебуває цивільна справа про визнання нею втрати права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації Зі слів [PERSON] , її фактичне місце проживання - [ADDRESS] . Позивач, вказуючи на те, що доньки постійно проживають з ним, знаходяться на його повному утриманні, мати не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні дітей, просив суд визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Також позивач, посилаючись на те, що у зв`язку з введенням тимчасового воєнного стану в Україні за Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 р. та невідомістю фактичного місця проживання матері дітей - [PERSON] , натепер неможливо без довіреності відповідача [PERSON] отримати соціальну допомогу, евакуювати дітей з України за кордон, просив суд визначити його статус батька, який самостійно утримує двох малолітніх дітей. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.05.2022 року відкрито у справі загальне позовне провадження. Визначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання - 06 червня 2022 року о 10-00 год. (а. с. 34-35). Підготовче судове засідання відкладено через неявку учасників справи та відсутність даних про їх належне сповіщення. 08.06.2022 року до суду надійшла заява позивача [PERSON] про розгляд справи за його відсутності (а. с. 39). 05.07.2022 року від представника третьої особи - Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району надійшла заява про те, щоб підготовче судове засідання 05.07.2022 року провести без участі представника адміністрації (а. с. 50). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.07.2022 року закрито підготовче провадження у даній справі, справу призначено до судового розгляду по суті на 21.07.2022 року о 14-00 год. (а. с. 52). 14.07.2022 року від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, до якої додано довідки про взяття його та двох дітей на облік внутрішньо переміщеної особи (в м. Болград Одеської області), оскільки він з доньками виїхав із Запоріжжя на більш небезпечну територію (а. с. 55-59). Судове засідання, призначене на 21.07.2022, відкладено через відсутність даних про належне сповіщення учасників справи. 18.08.2022 року поштовим відправленням від позивача надійшли клопотання про розгляд справи без участі позивача та без участі третьої особи - Запорізького міського центру соціальних служб, а також про допуск до участі в судовому засіданні представника позивача за довіреністю - Глушко А.М. (а. с. 64-68). 22.08.2022 року від позивача [PERSON] надійшло клопотання про залучення документів до матеріалів справи, в якому він просив долучити до матеріалів справи акт оцінки потреб сім`ї, складений Запорізьким міським центром соціальних служб від 18.02.2022 року; довідки про взяття його та двох дітей на облік внутрішньо переміщеної особи (в м. Болград Одеської області; копії судових рішень в справі № 336/7687/19 від 09.12.2019 р. та в справі № 336/371/22 від 01.07.2022 р.; довідки з навчального закладу ЗОШ № 52, де навчаються доньки позивача; тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № 3128 від 21.08.2020 р. (а. с. 69-85). 02.09.2022 року від третьої особи - Запорізького міського центру соціальних служб надійшли заява про розгляд справи у відсутності представника центру та додаток до заяви - письмові пояснення представника центру щодо обставин справи (а. с. 97-100)ю 05.09.2022 року від третьої особи - Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району надійшов висновок про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] (а. с. 101-103). 05.09.2022 року від представника позивача через канцелярію суду надійшло клопотання про залучення доказів до матеріалів справи - довідки з місця проживання відповідача [PERSON] та пояснень щодо цієї довідки (а. с. 88-89). Протокольною ухвалою від 05.09.2022 на підставі положень ст. 60, 61 ЦПК України було відмовлено [PERSON] в участі справі в якості представника позивача, оскільки справа не є малозначною, не випливає із трудових відносин, а [PERSON] не є адвокатом. Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом частини 2 статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Під час ухвалення рішення суд у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України повинен вирішити чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Заслухавши пояснення представника Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, від якого мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] (а. с. 15-16). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.03.2021 року (а. с. 17-19). При вирішенні питання про розірвання шлюбу сторони не вимагали визначення місця проживання малолітніх дітей. Обидві малолітні доньки подружжя були зареєстровані та проживали і проживають у будинку батька за адресою: [ADDRESS] (а. с. 8-9; 11-12). Позивач зазначав, що у зв`язку з введенням тимчасового воєнного стану в Україні за Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 невідомістю фактичного місця проживання матері дітей - [PERSON] та з причин всебічного захисту прав і інтересів малолітніх дітей натепер необхідно судовим рішенням визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та визначити його статус батька, який самостійно утримує двох малолітніх дітей. Відповідно до положень ч.1,2 ст.3 Конвенції ООН про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У пункті 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Батьки дитини мають рівні права на участь у спілкуванні та вихованні дитини, незалежно від того, з ким із батьків мешкає дитина. Той з батьків, з ким мешкає дитина не може створювати безпідставні перешкоди чи обмежувати право іншого з батьків на вільне спілкування з дитиною на свій розсуд. Виключенням може бути лише такі форми та зміст спілкування, що шкодять інтересам дитини. Те, що дозволено одному з батьків, повинно бути дозволено й іншому, з огляду на рівність прав батьків. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.3. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У випадку наявності спору між батьками про місце проживання дитини він вирішується органами опіки та піклування або судом. Згідно зі ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Тобто, будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За приписами ч. ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. При розгляді справи судом досліджені надані позивачем докази. Так, зі змісту акту підтвердження фактичного проживання від 11.01.2022 року та акту обстеження житлового приміщення від 10.01.2022 року, складеного головою квартального комітету № 127 (у присутності свідків), вбачається, що [PERSON] (мати малолітніх дітей) не проживає за вказаною адресою з 14.09.2020 року (а. с. 13-14). Факт не проживання з 14.09.2020 року [PERSON] за цією адресою встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2022 року (справа № 336/371/2022) в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а. с. 81-82). З 2020 року [PERSON] проживає без реєстрації на своїй батьківщині - в селі Дмитрівка Бердянського району Запорізької області (а. с. 7; 103-104). Також судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належать 47/100 часток жилого будинку [ADDRESS] (а. с. 8-9). Малолітні [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] зареєстровані за вказаною адресою, що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи, виданими відділом реєстрації фізичних осіб по Шевченківському району УДРФО (а. с. 11-12). Факт проживання малолітніх [PERSON] і [PERSON] разом з батьком [PERSON] за вказаною адресою підтверджено, зокрема, актом обстеження умов проживання від 25.03.2022 року, складеного спеціалістами відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради (а. с. 10). Зі змісту вищезазначеного акту, а також з довідки про доходи, виробничої характеристики [PERSON] , його характеристики з місця проживання, характеристик на малолітніх дітей з відповідних загальноосвітніх закладів, довідок з медичного закладу вбачається, що малолітні [PERSON] і [PERSON] проживають разом з батьком, знаходяться на повному утриманні батька - [PERSON] , Батьком створені належні умови для проживання, відпочинку та розвитку дітей, він займається вихованням дітей, бере участь у різноманітних заходах, які проводяться за місцем навчання дітей, слідкує за станом їх здоров`я (а. с. 21-23; 24-26). В якості письмового доказу суд бере до увагу акт оцінки потреб і висновок оцінки потреб сім`ї, складені 18.08.2022 року спеціалістами Запорізького міського центру соціальних служб Запорізької міської ради, з яких видно, що малолітні [PERSON] та [PERSON] проживають з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , мати - [PERSON] з дітьми не проживає, стан задоволення потреб дітей задовільний, для дітей є все необхідне для фізичного та розумового розвитку (а. с. 72-76). Також суд при ухваленні рішення враховує наявний в матеріалах справи висновок Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, як органу опіки та піклування, № 1803/01-34/22.01-979 від 05.09.2022 року про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , з тексту якого видно, що малолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання добрі. Для дітей створена окрема ізольована кімната, яка обладнана відповідно до вікових потреб дітей. Батьком створено належні умови для проживання, відпочинку та розвитку малолітніх дітей. Зробити акт обстеження умов проживання матері [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] наразі не є можливим, так як Бердянський район є окупованою територією. Згідно з рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.12.2019 р. справа № 336/7687/19 задоволено заяву головного лікаря комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Паталаха Ф.В. щодо надання дозволу на проведення психіатричного огляду [PERSON] , [INFO] , без її згоди. Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] (а. с. 101-103). Крім того, в даному висновку відображено той факт, що натепер (за умов воєнного стану) [PERSON] разом з малолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є внутрішньо переміщеними особами та фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Дані відомості також підтверджено наданими позивачем довідками від 19.04.2022 р. про взяття його та малолітніх дітей на облік внутрішньо переміщеної особи (а. с. 76-78). Допитані за клопотанням позивача свідки [PERSON] , [PERSON] ., [PERSON] показали суду, що відповідачка тривалий час не проживає із дітьми, свої батьківські обов`язки не виконує, позивач піклується та утримує дітей самостійно. В силу віку дітей та тимчасового, внаслідок війни, їх віддаленого місця проживання, думка дітей не враховувалася. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому згідно ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Таким чином, на рівні національного законодавства встановлено перелік обставин, за наявності яких малолітню дитину не можуть передати для проживання разом з матір`ю. Такими є: відсутність у матері самостійного доходу; зловживання матір`ю спиртними напоями або наркотичними речовинами; аморальна поведінка матері, яка може зашкодити розвиткові дитини. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч.1ст.33 Конституції). Однак визначення місця проживання дітей має свою специфіку, оскільки діти, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Відтак, чинне законодавство встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. Враховуючи докази, досліджені судом та з урахуванням акту обстеження умов проживання від 17.02.2022 року, складеного спеціалістами відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради (а. с. 11); акту оцінки потреб, висновку оцінки потреб сім`ї, складених 18.08.2022 року спеціалістами Запорізького міського центру соціальних служб Запорізької міської ради (а.с. 72-75); висновку Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, як органу опіки та піклування, № 1803/01-34/22.01-979 від 05.09.2022 року про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] (а. с. 101-103), суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] разом з ним, а тому в цій частині позов має бути задоволений. Згідно з вимогами ч.1, 2 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Слід зауважити, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. З наведених положень закону та встановлених обставин справи вбачається, що визначення місця проживання дітей з батьком відповідає першочерговому врахування інтересів дітей. Вирішуючи питання щодо позовних вимог [PERSON] про визначення його статусу як батька, який самостійно утримує двох малолітніх дітей, суд враховує положення пунктів 1), 2) частини першої статті 264 ЦПК України відповідно до яких під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Також суд враховує зміст рішення ЄСПЛ в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків З урахуванням вищевикладеного суд бере до уваги інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, а саме те, що з 24.02.2022 року в Україні оголошено воєнний стан і натепер частина Запорізької області є тимчасово окупованою територією. Місто Запоріжжя перебуває в небезпечній зоні, в зв`язку з находженням його біля фронту, а відтак позивач [PERSON] був вимушений вивезти малолітніх дітей на тимчасове проживання в більш безпечне місце на території України. Проте, як загально відомо, у Одеські області також є загроза життю в зв`язку з систематичними обстрілами російськими ракетами. Без нотаріального дозволу матері малолітніх дітей вивезти дітей за кордон, де відсутні обстріли та ракетні удари з боку російської армії, він не має змоги. Останнє відоме місце проживання матері малолітніх дітей [PERSON] є місцевість, де вона народилась - Запорізька область, Бердянський район, с. Дмитрівка (про що є відповідні докази на а.с. 101-103; 89). Вказана місцевість наразі є тимчасово окупованою територією, дані про те, що [PERSON] мала змогу евакуюватися з цієї території відсутні, що повністю виключає можливість її участі у вихованні та утриманні малолітніх дітей. Також суд вважає за можливе застосовувати приписи частини 2 статті 5 ЦПК України згідно якої у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З урахуванням вищевикладеного суд вважає за необхідне визначити спосіб захисту прав [PERSON] (як батька двох малолітніх дітей), а також прав і інтересів малолітніх [PERSON] і [PERSON] - у вигляді визнання [PERSON] , [INFO] , батьком, який самостійно утримує двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Визначення судом такого способу захисту інтересів батька і малолітніх дітей відповідає викладеній в позові вимозі та в цілому не суперечить приписам українських та міжнародних законодавчих актів щодо принципів захисту прав і інтересів дітей. Встановлення судом того факту, що [PERSON] є батьком, який самостійно утримує двох малолітніх дітей, надає його дітям більш широкі можливості реалізації їх прав та інтересів у тих випадках, коли потребується нотаріальна згода матері, а за обставин, викладених вище, оформлення таких документів є неможливим. Таким чином, задовольняючи позовні вимоги [PERSON] в цій частині, суд дотримується принципів, викладених у ч. 1,2 ст. Конвенції про права дитини - стосовно зобов`язання забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Позивачем [PERSON] не заявлено вимог про стягнення з відповідача судового збору, тому судом не вирішувалось питання про розподіл судових витрат. На підставі викладеного і

Outcome: approved