Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-25 00:00:00

У червні 20221 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Як підставу зазначено, що вона проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Спільно із чоловіком побудували житловий будинок. [INFO] чоловік помер. Вона є власником житлового будинку відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.06.2022. У спірному будинку зареєстрований її племінник [PERSON] , однак він не проживає в ньому тривалий час без поважних причин. Відповідач не проживає в даному житлі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком не цікавиться. Вказує, що перешкод в користуванні житловим приміщенням йому не чинили. Відповідач на даний час постійно проживає у іншому місті. Позивач вказує, що оскільки за вищевказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми із оформленням субсидії, чим об`єктивно порушуються її права, як власника житла. Просила позов задовольнити. 13.07.2022 судом направлявся запит щодо підтвердження місця реєстрації відповідача [PERSON] . Відповідь на запит до суду надійшла 18.07.2022. Ухвалою суду від 19.07.2022 провадження по справі відкрито і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Станом на 31.08.2022 відзив на позов від відповідача до суду не надійшов. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явилась. Представник позивача, адвокат Раврик І. Д., надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача на підставі наявних доказів, позовні вимоги підтримує, наполягає на задоволенні позову, не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином. Відповідачу надіслані судові повістки за місцем реєстрації, рекомендованим поштовим відправленням про час та місце розгляду справи. Повідомлення повернулись із відміткою, що адресат відсутній за указаною адресою. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст. 280-282 ЦПК України. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно п. 1 ч. 2\~ст. 11 Цивільного кодексу України\~підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Стаття 81 ЦПК України\~передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи не безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Положеннями ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. У відповідності до вимог ст. ст. 316, 328 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого державним нотаріусом Галицької районної державної нотаріальної контори Івано-Франківської області та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власниками житлового будинку за адресою: [ADDRESS] значиться [PERSON] . Згідно актам про не проживаючу особу в житловому приміщенні від 06.04.2021, 12.08.2021, 12.10.2021 [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає та не з`являється. Відповідно до копії свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] виданого 14.12.2010, [PERSON] помер [INFO] . Частиною 1 статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з частиною 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Позивач є власником спірного житлового будинку, де зареєстрований відповідач, який не є власником нерухомого майна. Предметом позову є визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом у зв`язку з не проживанням в ньому тривалий час. Отже, на встановлені правовідносини поширюються норми статей 64, 156 ЖК України, статті 405 ЦК України. Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, тільки наявність перешкод у користуванні житлом з боку його власника унеможливлює визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Викладене узгоджується з постановою Верховного Суду № 621/795/17 від 27.12.2018) З огляду на викладене вище, суд вважає, що є правові підстави для задоволення позову. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. На підставі викладеного,

Outcome: approved