Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-25 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання частки померлої у праві спільної сумісної власності, встановлення факту прийняття спадщини, визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними. У своєму позові, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить встановити факт родинних відносин між ним та [PERSON] як між сином і матір`ю та факт родинних відносин між [PERSON] і [PERSON] як між чоловіком і дружиною. Окрім того, позивач просить визнати житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] , встановити факт прийняття ним спадщини після смерті матері, яка померла 1994 року, та визнати за ним право власності на ј цього будинку, визнати недійсним заповіт, що був складений батьком 16 жовтня 2003 року, а також визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане на ім`я [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є сином [PERSON] і [PERSON] . Через невідповідність у написанні власного прізвища і прізвищ батьків (« [PERSON] », « [PERSON] ») в різних документах позивач не має змоги оформити спадкові права, відтак просить встановити факт родинних зв`язків. Зазначає, що після смерті батьків залишилася спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS] (далі по тексту - Будинок). Оскільки будинок був придбаний батьками в шлюбі, то є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В 1994 році померла матір позивача, після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частки будинку. Позивач вказує, що фактично прийняв спадщину після смерті матері разом зі своїм батьком, оскільки вони були зареєстровані і проживали разом з нею. Відтак просить встановити факт прийняття ним спадщини після смерті матері. Вказує, що в 2003 році батько склав заповіт, яким усе належне йому майно залишив відповідачу. Проте за життя батько зловживав алкогольними напоями, був психічно хворою людиною, погано бачив, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту 2003 року. Тому просить визнати недійсним заповіт, який склав батько 16.10.2003 року. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27.06.2018 року провадження у справі та призначено її розгляд у підготовче засідання. Під час підготовчого засідання, відповідачем подано зустрічний позов до [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона є донькою [PERSON] та [PERSON] . Вказує, що в серпні 1994 року померла її матір, а після її смерті [PERSON] вступила в управління і володіння спадщиною, оскільки у неї наявна ощадна книжка матері. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року зустрічну позовну заяву було прийнято до спільного розгляду разом з первісним позовом. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року справу було прийнято до провадження суддею Каліушком Ф.А. та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29 листопада 2019 року було задоволено клопотання позивача і направлено окреме судове доручення про виконання (вчинення) окремих процесуальних дій до компетентного суду Жлобинського району Гомельської області, Республіки Білорусь. На час виконання доручення провадження у справі було зупинено. У зв`язку з надходженням документів з Республіки Білорусь ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 вересня 2020 року провадження у справі було поновлено. За клопотанням позивача ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року у справі було призначено посмертну комплексну психолого-психіатричну експертизу. 05 січня 2022 року Державною установою «Науково-дослідний інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я України», у зв`язку з проведенням експертизи, до суду були повернуті матеріали справи з доданим до неї висновком експерта. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10 січня 2022 року провадження у справі було поновлено. Відповідач скористалася своїм правом і надала до суду відзив, в якому вона просить відмовити в задоволенні первісних позовних вимог на тій підставі, що позивачем необґрунтовано та не доведено конкретні обставини і факти по справі. Також подала заяву, якою просила застосувати позовну давність до вимог позивача. Позивач також скористався своїм правом і надав до суду відзив на зустрічний позов, в якому просить відмовити в задоволенні зустрічних вимог. У відбувшихся судових засіданнях позивач і представник позивача позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просили суд задовольнити первісний позов у повному обсязі, а зустрічний позов - відхилити. Відповідач та представник відповідача у відбувшихся судових засіданнях заперечили проти задоволення первісних позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зустрічний позов підтримали і просили задовольнити. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Направила до суду завірену копію спадкової справи до майна померлого [PERSON] . Вислухавши позивача, представника позивача, відповідача і його представника, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті вважає, що первісна позовна заява підлягає частковому задоволенню, а зустрічна позовні заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 3 ст. 12, чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі свідоцтва про смерть від 16 серпня 1994 року № [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] . Спадкова справа до майна померлої не заводилася. Згідно довідки відділу РАЦС Жлобинського виконкому Республіки Білорусь, [PERSON] помер [INFO] в аг. Пиревичи, Жлобинського району Гомельської області Республіки Білорусь. До майна померлого Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №58/2016. Спадщину після смерті [PERSON] шляхом подання заяви нотаріусу прийняли позивач та відповідач. Інших спадкоємців судом не встановлено. Згідно свідоцтва про народження від 17 квітня 1964 року батьками позивача вказані [PERSON] (рос.) та [PERSON] (рос.). Згідно витягу з ДРАЦС від 18 травня 2016 року батьками позивача вказані [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до долученого до позову копії паспорта прізвище батька позивача було зазначено як « [PERSON] ». Інші анкетні дані (дата народження, місце народження, місце проживання) є ідентичними в усіх наявних у справі документах. Допитані в судовому засіданні свідки також підтвердили, що позивач і відповідач є рідними дітьми [PERSON] і [PERSON] . Вказана обставина не заперечувалася і Відповідачем. Згідно відомостей, що містяться у свідоцтві про народження від 04 грудня 1968 року, довідці центрального відділу реєстрації шлюбів м. Києва від 21 червня 2007 року №4014/5.12, свідоцтві про розірвання шлюбу від 03 червня1997 року № [NUMBER] та свідоцтві про шлюб від 16 липня 2010 року № [NUMBER] відповідач є донькою [PERSON] і [PERSON] . Відтак суд приходить до висновку, що українські записи « [PERSON] », « [PERSON] » виникли при перетвореннях через посередництво відповідного російського запису в умовах українсько-російської міжмовної взаємодії. Позивачем надано достатні та належні докази підтвердження родинних зв`язків. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Згідно роз`яснень ВС, викладених у Постанові від 22.04.2020 року №200/14136/17, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення, що мають юридичне значення» та п.9 Листа ВССУ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. З огляду на викладене вище, врахувавши встановлені судом обставини та покази свідків, вимоги позивача за первісним позовом про встановлення факту родинних відносин між ним та [PERSON] як між сином і матір`ю та факт родинних відносин між [PERSON] і [PERSON] як між чоловіком і дружиною підлягають задоволенню. Що стосується визнання заповіту недійсним, суд виходить з такого. 02 серпня 1999 року [PERSON] склав заповіт за №2-3763, яким усе своє майно заповів позивачу і відповідачу в рівних долях. В подальшому, 16 жовтня 2003 року, [PERSON] склав новий заповіт за №4-2038, посвідчений нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Дорофєєвою Тетяною Михайлівною, яким змінив свою волю і усе належне йому майно заповів відповідачу. Наполягаючи на визнанні складеного [PERSON] 16 жовтня 2003 року заповіту недійсним, позивач вказує, що батько зловживав алкогольними напоями, був психічно хворою людиною, погано бачив, то не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту. За клопотанням позивача, судом в порядку виконання доручення про виконання (вчинення) окремих процесуальних дій витребувано медичну документацію [PERSON] . Окрім того, було допитано в якості свідків осіб, які за життя знали померлого [PERSON] , спілкувалися з ним і могли надати відомості про його характер, спосіб життя, особливості поведінки. В подальшому, за клопотання Позивача призначено посмертну комплексну психолого-психіатричну експертизу. Згідно висновку судово-психіатричного експерта від 23 вересня 2021 року №49, експертами були надані наступні висновки: [PERSON] на період укладення заповіту від 16 жовтня 2003 року, враховуючи визначені індивідуально-психологічні особливості, міг осмислювати власні дії, самостійно приймати рішення, прогнозувати їх наслідки та керувати своєю поведінкою. Органічні розлади, які мав [PERSON] , не впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. [PERSON] під час складання заповіту міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Згідно частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України. Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Згідно зі статтею 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтею 7 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Згідно пункту 1 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року, нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 Цивільного кодексу України та особисто подані нотаріусу. Посвідчення заповіту через представників не допускається. У заповіті зазначаються місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача. Заповіт особисто підписує заповідач. У статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3статті 203 ЦК України. Також, як роз`яснено у пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону. Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам Цивільного Кодексу України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Встановлено, що заповіт, складений [PERSON] 16 жовтня 2003 року, відповідає вищенаведеним вимогам закону. Вказаний заповіт складений та посвідчений у відповідності до вимог закону, зокрема: державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори, було встановлено особу заповідача та визначено обсяг його цивільної дієздатності; заповіт складено у письмовій формі, із зазначенням усіх відомостей, передбачених законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні належні, достатні та допустимі докази про те, що нотаріусом при посвідченні заповіту були порушені вимоги до його форми та порядку його посвідчення. Посилання позивача на те, що [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій, тобто його волевиявлення не було вільним, спростовуються висновком експертів від 23 вересня 2021 року і є безпідставними. Інших доказів протилежного судом не здобуто, а позивачем не надано. Суд не може взяти до уваги посилання Позивача на рукописні листи, долучені до позовної заяви, оскільки неможливо встановити достовірно ні їх автора, ні адресата, ні осіб, про яких йдеться у цих листах. Відтак суд приходить до переконання, що спірний заповіт від 16 жовтня 2003 року є чинним і визнанню недійсним не підлягає. Що стосується встановлення факту прийняття позивачем і відповідачем спадщини після смерті матері, суд виходить з такого. Згідно зі свідоцтва про смерть від 16 серпня 1994 року № [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] . Спадкова справа до майна померлої не заводилася. На підтвердження своїх вимог позивач надав копію свого паспорта, паспорта громадянина УРСР з відміткою про реєстрацію місця проживання за адресою [ADDRESS] , з 01.12.1994 року. Окрім того, надав Форми №1 (заява на видачу паспорта) на себе, [PERSON] , лист з військового комісаріату про перебування на обліку. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до стст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час відкриття спадщини після [PERSON] , регулював спірні правовідносини по іншому, ніж ЦК України. З аналізу положень стст. 548, 549 ЦК УРСР, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України 1994 року та ЦК України вбачається, що сам по собі факт реєстрації з померлим на момент смерті не є належним доказом вступу в управління спадковим майном. Суд також враховує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 06.11.2019 року №483/637/16, згідно якого навіть витяг з домової книги (або довідка про місце реєстрації) про те, що спадкоємець і спадкодавець були зареєстровані за однією адресою не є підтвердженням факту спільного проживання, адже поняття реєстрація та проживання не є тотожними. З наданих же Позивачем документів неможливо достовірно встановити, що на час відкриття спадщини після [PERSON] , позивач був зареєстрований разом з нею. Сам факт реєстрації з померлою в даному випадку може бути підтверджений будинковою книгою або витягом з реєстру територіальної громади м. Києва, проте таких доказів позивач не надав. Не надано позивачем і доказів того, що на час відкриття спадщини він фактично проживав з [PERSON] як вказувалося вище, реєстрація та проживання не є тотожними. Варто також відзначити, що з моменту відкриття спадщини після смерті [PERSON] і до часу розгляду справи позивач не вчиняв жодних дій, які б свідчили про його інтерес до спадщини або про вступ в управління спадковим майном. Відтак, суд приходить до висновку, що позивач не надав належних і допустимих доказів прийняття спадщини після смерті [PERSON] шляхом вступу в управління спадковим майном або подання заяви нотаріусу, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають відхиленню. Оцінюючи вимоги [PERSON] за зустрічним позовом та надані нею докази, суд приходить до висновку, що позивач вступила в управління і володіння спадщиною і підтвердженням цього є наявність у неї ощадної книжки [PERSON] , оригінал якої надано для огляду в судовому засіданні саме [PERSON] . Це відповідає приписам Наказу Мін`юсту від 14.06.1994 року №18/5 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», за положеннями якого доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути, серед іншого, наявність у спадкоємців ощадної книжки, виданих на ім`я спадкодавця. При цьому, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 584/639/19 (провадження № 61-10930св20) зазначено, що: «за загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутись до суду за захистом свого права, а тому підстави для застосування позовної давності до спірних правовідносин відсутні». Аналогічний висновок викладений і у наступних постановах, зокрема у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 543/994/17. Таким чином, врахувавши наведене, суд дійшов висновку, що на вимоги про встановлення факту прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном позовна давність не поширюється. Відтак вимоги [PERSON] за зустрічним позовом підлягають задоволенню. Що стосується визнання будинку спільним майном подружжя та визнання права власності на частку, суд виходить з такого. Відповідно до свідоцтва про право власності від 25 квітня 1974 року [PERSON] був власником житлового будинку [ADDRESS] . Згідно витягу з ДРАЦС від 18 травня 2016 року судом встановлено, що між [PERSON] і [PERSON] 26 травня 1963 року було зареєстровано шлюб. За положеннями ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 1224 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України та ст. 529 ЦК УРСР у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 29 КпШС, який діяв на час шлюбу між [PERSON] і [PERSON] , якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Враховуючи, що позивач хоч і є спадкоємцем першої черги за законом після смерті як матері, так і батька, проте вважається таким, що не прийняв спадщину після смерті матері та таким, що не здійснює спадкування після смерті батька через наявність чинного заповіту на ім`я відповідача. Тому суд приходить до наступних висновків. По-перше, вимога про визнання будинку спільним майном подружжя та визнання права власності є похідною від встановлення факту прийняття спадщини позивачем. По-друге, позивач вважається таким, що не прийняв спадщину після смерті матері та не здійснює спадкування після смерті батька через наявність заповіту на ім`я Відповідача. З огляду на викладене, питання визнання будинку спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також відповідне визнання права власності за позивачем - не стосується його прав, свобод чи законних інтересів, відсутнє порушення, невизнання або оспорювання таких прав. Інших доказів чи доводів порушення прав позивача суду не надано. Відтак, вимоги позивача про визнання будинку спільним майном подружжя та визнання права власності на частку підлягають відхиленню. За наслідком вищевикладеного та встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд доходить висновку про те, що первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а зустрічний позов - задоволенню у повному обсязі. Відповідно до стст. 133, 134, 141 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial