Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею, як спадкоємцем за заповітом право власності на спадкове нерухоме майно - житловий будинок, (з відповідними господарський будівлями та спорудами), що розташований по [ADDRESS] з такими технічними характеристиками: будинок житловий, 1962 року забудови, загальною площею - 63,80 кв.м., жилою площею - 34,20 кв.м., допоміжною (підсобною) площею - 29,60 кв.м., а також господарські будівлі і споруди, а саме сарай, погріб, огорожу, хвіртку, ворота та водопровідний колодязь. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує наступним. [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на зазначене нерухоме майно та грошові кошти на рахунку в банку. За життя [PERSON] було складено заповідальне розпорядження заповіт від 02.07.2007 року № 106, за яким спадкоємцем було визначено [PERSON] . Останній прийняв спадщину шляхом подання заяви до нотаріуса та фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. [INFO] [PERSON] помер. За життя він склав заповідальне розпорядження, а саме 23.07.2014 року № 260, за яким спадкоємцем його майна визначив [PERSON] (позивач по справі). Однак, останній було відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на спадкове нерухоме майно. З цих підстав просить позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] подав до суду заяву, в якій просить суд справу розглянути без його та позивача участі, позов підтримують в повному обсязі та просять задовольнити. Представник відповідача Медвинської сільської Ради Білоцерківського району Київської області в судове засідання не з`явися, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнає та не заперечує проти його задоволення. Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. З урахуванням зазначеного положення ЦПК України та клопотання учасників справи суд вирішив за можливе розглянути справу за їх відсутності. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК Україниу разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права свободи чи інтереси інших осіб. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч. 1ст.1222 ЦК України). Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Положеннями ст.ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленогостаттею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Суд приймає до уваги всі подані позивачем докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Так, [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] , видане 30.08.2012 року Виконавчим комітетом Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області. За життя [PERSON] склав заповіт 02.07.2007 року, згідно якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося він заповів [PERSON] , 1973 року народження. Вказаний заповіт не був змінений та не скасований. Згідно Витягу № 37888910 про реєстрацію в Спадковому реєстрі, 16.07.2014 року Богуславською районною державною нотаріальною конторою зареєстровано спадкову справу після смерті [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] від 26.01.1973 року [PERSON] є батьком [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] , виданого Таращанським ВДРАЦС у Білоцерківському районі Київської області ЦМУЮ (м.Київ) 15.06.2021 року, [PERSON] помер [INFO] в с.Медвин Білоцерківського району Київської області. За життя [PERSON] склав заповіт 23.07.2014 року, згідно якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося він заповів дочці [PERSON] . Вказаний заповіт не був змінений та не скасований. Згідно Витягу № 65235660 про реєстрацію в Спадковому реєстрі, 17.06.2021 року приватним нотаріусом Богуславського району Вашекою С.В. зареєстровано спадкову справу після смерті [PERSON] . Згідно довідки Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області від 16.06.2021 року № 361, [PERSON] , 1973 року народження, який помер [INFO] , на момент смерті постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та з ним була зареєстрована його дочка [PERSON] . Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №283858 від 09.07.2009 року [PERSON] на підставі рішення сесії Медвинської сільської ради № 168-20-V від 19.09.2008р. є власником земельної ділянки площею 0,1580га по [ADDRESS] з цільовим призначенням земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Акт зареєстровано в Книзі записів за № 010990300562. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №283857 від 09.07.2009 року [PERSON] на підставі рішення сесії Медвинської сільської ради № 168-20-V від 19.09.2008р. є власником земельної ділянки площею 0,0926га по [ADDRESS] з цільовим призначенням земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів за № 010990300563. Я вбачається з довідки Медвинської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 02.09.2022 року № 08-26/465, згідно з записами в погосподарській книзі №16 під особовим №1371 за 2001-2005 роки, №14 під особовим №1177 за 2006-2010 роки, №24 під особовим №2323-1 за 2011-2015 роки головою двору по [ADDRESS] був [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті останнього, син спадкодавця [PERSON] проживав та був зареєстрований за даною адресою. Спадщину він прийняв, однак юридично її не оформив. [INFO] [PERSON] помер. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13.04.1979 № 112/5, а згодом - аналогічними Вказівками щодо ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12.05.1985 під № 5-24/26, і Вказівками щодо ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25.05.1990 № 69. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР). У погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Отже, за вказаними вище нормативними актами підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Разом із тим, за даними технічного паспорта на житловий будинок по [ADDRESS] , у господарстві наявні: будинок житловий, 1962 року забудови, загальною площею - 63,80 кв.м., жилою площею - 34,20 кв.м., допоміжною (підсобною) площею - 29,60 кв.м., а також господарські будівлі і споруди, а саме сарай, погріб, огорожу, хвіртку, ворота та водопровідний колодязь. Висновком за № 7 від 13.06.2022 експерта-інженера з інвентаризації нерухомого майна [PERSON] підтверджується, що будинок [ADDRESS] , 1962 року забудови, зведений (побудований) без істотних порушень будівельно-технічних норм та правил, стан зазначеного будинку на даний час дозволяє безпечно його експлуатувати. Крім того, вказаний будинок відповідає вимогам протипожежної безпеки, що підтверджено висновком "СПД [PERSON] " №7 від 14.07.2022 року. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. До ухвалення закону державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до листа Міністерства юстиції України №19- 32/319 від 21.02.2005, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та визначення наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Згідно з п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом з тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися з заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Таким чином, будь яких перешкод для визнання за позивачем [PERSON] права власності на спадковий будинок, що залишився після смерті спадкодавця [PERSON] під час підготовчого судового засідання не встановлено. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи обставини справи, визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення закріплено, також, у ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, з урахуванням вказаних положень, позивачу підлягає поверненню 50% відсотків судового збору, сплаченого при зверненні до суду з позовом, що становить 496,20 грн.

Outcome: approved