Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

Комунальне некомерційне підприємство «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради подало до Суворовського районного суду м. Одеси заяву про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Заява про примусову госпіталізацію обґрунтована тим, що [PERSON] за характером вказаного психічного захворювання потребує стаціонарного лікування, однак в силу загострення хронічного психічного розладу, та відмови від добровільної госпіталізації та лікування у стаціонарі є потреба у вирішення питання щодо її госпіталізації в примусовому порядку. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2022 року заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи в судове засідання. В судовому засіданні представник КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» ООР - лікар-психіатр Добровольський В.О. суду пояснив, що [PERSON] , [INFO] о 21год. 00 год., була доставлена до КНП «ООМЦПЗ» ООР» каретою швидкої медичної допомоги у супроводі доньки, за рапортом поліції. В родині поводиться агресивно, конфліктує, проявляє агресію, кидається з ножицями на доньку, погрожує вбивством. Також, лікар зазначив, що на момент огляду у відділенні № 16 у хворої спостерігалась ясна свідомість, була орієнтована усебічно правильно, доступна до мовного контакту. Відповідала за викликом, напружена, розмовляє з вербально-агресивними тенденціями. Часто перебиває, перемикається на особисто значиму тему, а саме: «поганого та агресивного відношення її доньки до неї». Розуміє де вона перебуває, надає правильно свої повні паспорті дані, надає правильну адресу місця проживання. Заперечує своє агресивне поводження вдома, звинувачує дочку в агресивній поведінці та онуку, зазначає, що дочка хоче її позбутися, крім іншого, звинувачує дочку в поганому вихованні онучки. Хвора відмовляється дати згоду в добровільному порядку на подальше обстеження та лікування в умовах стаціонару, але разом з цим не має реальних планів на вирішення конфліктної ситуації з донькою та онукою. Агресивний стан міг бути викликаний підвищеним тиском, в лікарні не приймали жодних лікарських препаратів окрім ліків для нормалізації тиску. Наразі стан є адекватним, в лікарні поводиться чемно, її поведінка до дочки стала м`якшою, разом з цим, прояви агресії потрібно лікувати. Також, на питання суду пояснив, що [PERSON] , не несе реальної загрози для себе, але можливо, може нести загрозу для оточуючих. На підставі викладеного просив заяву задовольнити, оскільки відмова в добровільному порядку проходження лікування може призвести до небезпеки оточуючих, в силу хворобливого стану, остання не може надати добровільну згоду на проходження лікування. [PERSON] суду пояснила, що до лікарні прибула каретою швидкої допомоги, яку викликала її дочка, яка також викликала поліцію. Зазначила, що не страждає на психічний розлад, в сім`ї дійсно виник та триває конфлікт на ґрунті побуту. Пояснила, що агресію по відношенню до неї проявляє її дочка, яка також, проти неї налаштовує свою дочку, тобто онуку. В той день, дійсно вдарила онуку по сідницям, але це була необхідна міра, оскільки дитина перейшла дозволені межі у спілкуванні з нею, як з бабусею. Щодо обставин агресії пояснила, що вона не кидалась в бійку, не погрожувала ножем, навпаки її дочка нанесла їй удари та порізи, схватила за шию та штовхала. Зазначила, що вона працевлаштована, ходить на роботу, на момент приїзду швидкої та поліції тиск був дуже підвищений. На час приїзду швидкої допомоги, відпочивала, але добре чула, що лікарі та дочка домовлялись щодо її влаштування в психіатричну лікарню. Зазначила, що категорично заперечує проти задоволення заяви, не потребує психіатричного лікування. Лікування потребує дочка, яка є занадто агресивною. Заінтересована особа: [PERSON] , суду пояснила, що її мати завжди мала складний характер, але протягом останнього часу її поведінка стала вкрай не можливою, вона може завдати шкоди як їй, так і її дочці, тобто онуці, а тому є потреба в примусовій госпіталізації та лікуванні, що в першу чергу буде відповідати інтересам її матері. Зазначила, що в той день, їй подзвонила дочка та сказала, що бабуся на неї накинулась, дочка закрилась в кімнаті та не виходила, з відти. Пояснила, що квартира, в якій вони проживають всі разом, належить їй на праві особистої власності, мати вважає, що квартира належить тільки їй, та, що лише вона заробила кошти на квартиру, все, що є в квартирі належить тільки їй. Їжу приймають окремо, оскільки, мати вважає, що її хочуть отруїти. Також, зазначила, що на цей час фінансової можливості винаймати житло не має. В 2016 році у матері було виявлено хворобу, рак не підтвердився, та вона намагається знайти в себе онкологію, звинувачує всіх лікарів у не спроможності, та особисто її. Наполягала на задоволенні заяви, оскільки проживати разом в одній квартирі не можливо, її мати може завдати шкоди їй та її дочці, вона потребує лікування, сама цю обставину заперечує, просить заяву задовольнити, щоб мати повернулась до нормального життя. Прокурор Суворовської окружної прокуратури м. Одеси в задоволенні заяви просив відмовити, суду пояснив, що з наданих пояснень вбачається, що між сторонами наявний побутовий конфлікт, однак, ця обставина не є такою, що б підтверджувала необхідність примусового лікування. Зазначив, що в історії хвороби не зазначено та в судовому засіданні не підтверджено факту необхідності примусової госпіталізації. Висновок та діагноз захворювання постановлено на підставі заяви дочки, та рапорту поліції. Лікарем не доведено факту потреби у примусовому лікуванні, та факту того, що хвора може завдати шкоди собі або іншим особам. Судом досліджується висновок комісії лікарів-психіатрів від 15.09.2022 року, згідно якого зазначено, що на момент огляду у відділенні № 16 [PERSON] : свідомість ясна, орієнтована усебічно правильно, хвора доступна мовному контакту, відповідає з викликом, напружена розмовляє з вербально-агресивними тенденціями. Часто перебиває, перемикається на хворобливу особисто - значиму тему «поганого, агресивного відношення до неї доньки», схильна до резонерства і на цю тему, багатомовна. Під час бесіди виявляються протестуозність, негативістичність. Орієнтовні функції не порушені, повідомляє свої паспортні дані, рік і день народження; повідомляє свою адресу правильно. Розуміє де вона перебуває й з ким розмовляє. Своїх переживань повністю не розкриває, часто говорить завуальовано, заперечує своє агресивне поводження вдома; навпаки обвинувачує в агресивності доньку, онуку; підтверджує факт прибуття поліції, карети швидкої допомоги, зазначила, що на час їх прибуття « я у цей час лежала спокійно на диванчике, у мене був тиск». Висловлює ідеї отруєння, особливо на адресу доньки: «вважає, що донька хоче від неї позбутися, обвинувачує в тім, що вона її сховала в психушку саме із цією метою - позбутися від неї й викинути її жити до «альфатеру»...; « вона багато років робить моє життя нестерпним, знущається»; звинувачує дочку в поганому вихованні онуки, «останні два роки нацьковує онуку на мене»; звинувачує дочку в побиттях, у побиті в день надходження; звинувачує доньку в поганому ставленні - «у всіх моїх лихах, у всіх невдачах винувата дочка». При огляді встановлено діагноз: Органічний емоційно-лабільний розлад з параноідними включеннями й агресією. За характером вказаного психічного захворювання, у зв`язку з актуальними маячними ідеями, вербальною та невербальною агресією на адресу оточуючих, відсутністю критики до хворобливого стану, [PERSON] , потребує стаціонарного лікування, в той же час, в силу неможливості достатнього розуміння своїх дій, у зв`язку з відмовою від добровільної госпіталізації та лікування у стаціонарі, що може привести до небезпеки для оточуючих - пацієнтка самостійно не це згоду не надає. Заслухавши думку лікаря-психіатра, який просив задовольнити заяву, [PERSON] , яка вважала себе здоровою, та такою, що не потребує лікування у закладі психіатричної лікарні, представника [PERSON] , яка просила заяву задовольнити та прокурора, який заяву вважав не доведеною, та такою, що не підлягає задоволенню, дослідивши матеріали справи, картку хворого, суд дійшов висновку, що заява про примусову госпіталізацію задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про психіатричну допомогу", дія цього Закону поширюється на громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст.3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Частина 2. ст. 28 Конституції України визначає, що жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. За змістом ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально - правовими обмеженнями. Статтею 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлюються підстави діагностики психічного розладу та лікування особи, яка страждає на психічний розлад. Забороняється визначати стан психічного здоров`я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно. Відповідно до ч.1, ч.4 ст.11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем - психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутись родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь - яку медичну спеціальність, інші особи. Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлені вичерпні підстави примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу. Так, особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливо лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих; неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Інших правових підстав для примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу законодавцем не передбачено. Тобто, законною підставою для примусової госпіталізації є встановлення у особи тяжкого психічного розладу внаслідок якого особа є небезпечною для оточуючих та/або не може забезпечити самостійно свою життєдіяльність. Європейський Суд з прав людини у справі Winterwerpv. The Netherlands, від 24 жовтня 1979, SeriesAno. 33, S:37 висловив свою позицію, зазначивши, що для того щоб були дотримані вимоги законності позбавлення свободи в сенсі ст. 5 S: 1 (е) Конвенції, повинні бути дотримані три основних принципи: по - перше, госпіталізована особа має бути визнана з точки зору об`єктивних медичних показників такою, що страждає на психічне захворювання, за виключенням невідкладної психіатричної допомоги. по-друге, захворювання має бути такого ступеню, щоб вимагати недобровільної госпіталізації. по - третє, захворювання повинно продовжуватись на протязі періоду госпіталізації. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] , [INFO] , була в перше госпіталізована до комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради бригадою швидкої медичної допомоги по рапорту поліції складеного на підставі заяви [PERSON] , яка повідомила, що її мати перебуває в психічній агресії, погрожувала її життю та життю її неповнолітньої доньки, напала з ножем. В судовому засіданні також, встановлено, що [PERSON] , працевлаштована, охайна, на питання відповідає чітко, добре пам`ятає ситуацію, що спонукала виклик поліції, пояснила, що між нею та її донькою є конфлікт, який виник на ґрунті побуту. Емоційний стан та поведінка [PERSON] , під час розгляду справи є нормальними. В судовому засіданні також встановлено, що [PERSON] , здатна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби, матеріалами справи не доведено протилежного. Також, з пояснень лікаря-психіатра встановлено, що з дня надходження до лікарні [PERSON] , не приймала будь-яких інших лікарських препаратів окрім ліків для стабілізації тиску. Лікар суду пояснив, що [PERSON] , наразі перебуває в задовільному стані, так, є трохи емоційною, може під час розмови плакати. Стан агресії може бути викликаний високим тиском, але агресію потрібно лікувати. Досліджений в судовому засіданні висновок комісії лікарів-психіатрів не містить певних та чітких посилань, які у сукупності з іншими встановленими обставинами справи, дали б підстави суду вважати, що наявне у [PERSON] захворювання містить ознаки психічного захворювання, яке у свою чергу може вимагати невідкладної психіатричної допомоги в умовах стаціонару, з підстав визначених ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» зокрема, що [PERSON] , в силу свого психічного розладу вчинила або виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або вона неспроможна самостійно задовольнити свої життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Слід зазначити, що відмова хворого від добровільної госпіталізації не може розглядатися судом, як самостійна підстава для примусової госпіталізації такої особи в примусовому порядку, а сам по собі факт агресії, який зазначений в рапорті та заяві дочки не свідчить про наявність психічного розладу. З боку представника заявника та лікаря-психіатра хворого суду не надано жодного належного та допустимого доказу, який би вказував, що [PERSON] , в силу свого психічного розладу вчинила або виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або вона неспроможна самостійно задовольнити свої життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Фактично, заява психіатричного закладу, була мотивована тим, що [PERSON] була доставлена каретою швидкої допомоги за рапортом працівників поліції, оскільки вела себе агресивно по відношенню до дочки та онуки. Відповідно до ст. 342 ЦПК України суд залежно від встановлених обставин ухвалює рішення про задоволення заяви про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу, або відмовляє в її задоволенні. Отже, встановленні у судовому засіданні фактичні обставини вказують на відсутність достатніх правових підстав для примусової госпіталізації [PERSON] у психіатричний заклад. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що заява про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку не підлягає задоволенню, з підстав її недоведеності.

Outcome: dismissed