Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою 10 червня 2021 року, в якій просив суд: визнати протиправним та скасувати рішення житлово-побутової комісії ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України про зняття його з сім`єю з квартирного обліку при військовій частині [NUMBER] , оформлене протоколом №24 від 22 грудня 2018 року, та затверджене командиром ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України; зобов`язати житлово-побутову комісію ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України поновити його з сім`єю у загальній черзі на отримання житла зі збереженням дати первинної постановки 25 лютого 1999 року, у списках осіб, які користуються правом першочергового отримання житла, зі збереженням дати включення 14 серпня 2015 року; зобов`язати командира ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України затвердити протокол засідання житлової комісії ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України про поновлення його з сім`єю у загальній черзі на отримання житла зі збереженням дати первинної постановки 25 лютого 1999 року, у списках осіб, які користуються правом першочергового отримання житла, зі збереженням дати включення 14 серпня 2015 року; стягнути з відповідача ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України на його користь моральну шкоду в розмірі 300\~000 грн. 00 коп., заподіяну протиправним рішенням відповідача. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що [PERSON] безперервно проходив військову службу з 01 серпня 1993 року по 27 червня 1997 року на посаді курсанта ХВВУ Національної гвардії України, а з 27 червня 1997 року по 28 серпня 2019 року на посадах офіцерського складу ВВ МВС України та Національної гвардії України, у тому числі за контрактом у ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України на посаді начальника юридичної служби родів військ і служб. Наказом командувача Національної гвардії України від 22 серпня 2019 року №148-о/с його було звільнено у запас з військової служби за станом здоров`я, відповідно до п.п. «б» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». У порядку реалізації даного наказу, після проведення взаєморозрахунків, наказом командира ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України №224 від 28 серпня 2019 року його виключили зі списків особового складу. Наразі він є військовим пенсіонером та інвалідом ІІІ групи. Під час проходження військової служби, з 25 лютого 1999 року [PERSON] перебував на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. У січні 2011 року він прибув до ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України для подальшого проходження військової служби, де перебував на квартирному обліку з 15 лютого 2011 року по 22 грудня 2018 року сім`єю у складі 3-х осіб: він, його дружина [PERSON] та донька [PERSON] . Так, перебуваючи на квартирному обліку, 28 жовтня 2014 року він отримав ордер на його сім`ю на право заселення однокімнатної квартири загальною площею 30,2 кв.м., житловою площею 16,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . У зазначене житлове приміщення він з сім`єю заселився, де й проживає по теперішній час. Оскільки [PERSON] був забезпечений житловим у розмірі меншому, ніж встановлено законом, рішенням житлово-побутової комісії від 03 листопада 2014 року його разом з сім`єю залишили на квартирному обліку при ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України для поліпшення житлово-побутових умов. Рішенням житлово-побутової комісії ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України його як учасника бойових дій було включено до списку осіб, які мають право на першочергове отримання житла. Протягом 2014-2018 р.р. ні він, ні члени його сім`ї у власність (безоплатно або за оплатними правочинами) ніякого нерухомого майна не набували. Однак, рішенням житлово-побутової комісії ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України, оформленим протоколом №24 від 22 грудня 2018 року, та затвердженим командиром ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України, його було знято з квартирного обліку у зв`язку із забезпеченістю власним житлом. [PERSON] вважає, що оскаржуване рішення позбавило його та членів його сім`ї не тільки права на належний рівень забезпечення житлом, а й на отримання грошової компенсації за належне їм для отримання житлове приміщення відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №728. Окремо зауважив, що право перебувати на квартирному обліку при військовій частині у зв`язку з виходом на пенсію він не втратив, в той час як прийняття в подальшому відповідачем оскаржуваного рішення призвело до істотного звуження обсягу та змісту його права на житло. [PERSON] вважає, що оскільки він та його сім`я були забезпечені житлом нижче встановлених законом норм, тому їх зняття з обліку є протиправним. Повідомлення про зняття з квартирного обліку в письмовій формі йому також не надавалось. Крім того, питання виплати йому грошової компенсації за не отримане житло відповідачем взагалі не розглядалось, виплата такої компенсації йому не пропонувалась, що розцінює як нехтування з боку відповідача його правами та свободами. Вважає, що оскаржуване рішення було прийняте відповідачем з порушенням закону та в результаті ігнорування ст.ст.37, 40 ЖК УРСР, Порядку забезпечення військовослужбовців та їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081. Щодо спричинення моральної шкоди, [PERSON] зазначив, що витяг з протоколу засідання житлово-побутової комісії ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України від 22 грудня 2018 року він отримав 02 січня 2019 року. Факт зняття його з квартирного обліку він тяжко переживав, що призвело до настання гіпертонічного кризу та подальшої госпіталізації до Державної лікарні МВС України у м. Кривому Розі, де він перебував на стаціонарному лікуванні з 03 по 18 січня 2019 року. Прийняття відповідачем протиправного рішення призвели до погіршення його психоемоційного стану, стресовості, погіршення фізичного стану його здоров`я, загострення цукрового діабету, яким позивач хворіє з 2013 року. Через це з 21 по 25 січня 2019 року він перебував на стаціонарному лікуванні в міській лікарні №3, де йому призначили інсулінотерапію. У сукупності негативні зміни в стані його здоров`я призвели до його звільнення у запас, незважаючи на бажання продовжувати військову службу й надалі. Крім того, з 2019 року [PERSON] є інвалідом ІІІ групи з обмеженнями щодо умов праці та низькою можливістю відновлення, що визначає необхідність докладання ним додаткових зусиль для організації свого життя та забезпечення сім`ї. Однак, проживання в однокімнатній квартирі сім`єю у складі 3-х осіб, у тому числі малолітньої дитини 9 років, зумовлювало не тільки обмеження можливостей для його повноцінного відпочинку, а й накладало відбиток на загальний морально-психологічний стан відносин у їх сім`ї. Тривала невизначеність в питанні повноцінного забезпечення житлом призвели до погіршення його емоційного стану, постійного почуття пригніченості та нереалізованості, погіршення стосунків з рідними та оточуючими, позбавлення життєвих перспектив, що призводить до приниження його честі і гідності. Відтак, на думку [PERSON] , розумним, справедливим та достатнім, співмірним із обсягом його страждань буде відшкодування моральної шкоди в сумі 300\~000 грн. Ухвалою суду від 15 червня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям загального позовного провадження; призначено проведення підготовчого судового засідання (а.с.80-81). Ухвалою суду від 08 листопада 2021 року задоволено ряд клопотань позивача про витребування доказів з ВЧ [NUMBER] НГУ (а.с.158-159). Ухвалою суду від 12 січня 2022 року закрито підготовче провадження по справі з призначенням до судового розгляду (а.с.183). Ухвалою суду від 25 червня 2022 року заяву позивача [PERSON] про часткову відмову від позовних вимог задоволено: прийнято відмову [PERSON] від позовних вимог до Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України про зобов`язання житлово-побутової комісії ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України поновити його з сім`єю у загальній черзі на отримання житла зі збереженням дати первинної постановки 25 лютого 1999 року, у списках осіб, які користуються правом першочергового отримання житла, зі збереженням дати включення 14 серпня 2015 року; про зобов`язання командира ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України затвердити протокол засідання житлової комісії ВЧ [NUMBER] НГУ про поновлення його з сім`єю у загальній черзі на отримання житла зі збереженням дати первинної постановки 25 лютого 1999 року, у списках осіб, які користуються правом першочергового отримання житла, зі збереженням дати включення 14 серпня 2015 року із закриттям провадження по справі в цій частині на підставі п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України. Розгляд позовних вимог [PERSON] до Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України про визнання протиправним та скасування рішення житлово-побутової комісії ВЧ [NUMBER] НГУ про зняття його з сім`єю з квартирного обліку при військовій частині [NUMBER] , оформлене протоколом №24 від 22 грудня 2018 року, та затверджене командиром ВЧ [NUMBER] НГУ, відшкодування моральної шкоди в розмірі 300\~000 грн. продовжено в загальному порядку (а.с.22-229). Ухвалою суду від 14 вересня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати (п.19 протоколу с/з) клопотання позивача про залучення як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] залишено без розгляду. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, відповідачем ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України подано відзив на позов (а.с.94-105). Свої заперечення проти пред`явлених [PERSON] вимог відповідач мотивував наступним. Дійсно, [PERSON] проходив військову службу у ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України на посаді начальника юридичної служби. Наказом командувача Національної гвардії України від 22 серпня 2019 року №148-о/с його було звільнено з військової служби у запас за п.п. «б» ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за станом здоров`я. З 28 серпня 2019 року виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення. За час проходження військової служби з 19 січня 2011 року по 28 серпня 2019 року у ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України [PERSON] перебував на квартирному обліку з 15 лютого 2011 року по 22 грудня 2018 року. Рішенням житлово-побутової комісії ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України від 22 грудня 2018 року його разом з його сім`єю було знято з квартирного обліку. Відповідач зауважив, що 28 жовтня 2014 року на сім`ю [PERSON] у складі його, дружини [PERSON] та доньки [PERSON] було видано ордер на право заселення однокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що [PERSON] був забезпечений житлом меншим він встановленої законом норми, його разом з сім`єю залишили на квартирному обліку при ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України для поліпшення житлових умов. Посилання позивача на те, що ні він, ні його дружина та донька протягом 2014-2018 р.р. не набували у власність житло відповідач вважає безпідставними, оскільки одразу після отримання в користування зазначеної вище квартири, [PERSON] разом зі своєю сім`єю її безоплатно приватизували, а 19 грудня 2014 року позивач подарував належну йому в квартирі [ADDRESS] частку дружині [PERSON] . Своїми діями [PERSON] здійснив умисне відчуження належної йому частки у житловому приміщенні задля штучного погіршення житлових умов, що в силу ст.35 ЖК УРСР визначало можливість зняття його з квартирного обліку. Разом з тим, на засідання житлово-побутової комісії 22 грудня 2018 року, на якому [PERSON] був присутнім, останній надав документи на підтвердження відчуження ним частки квартири на користь дружини [PERSON] та їх нотаріально посвідчене зобов`язання здати отриману ними в 2014 році квартиру за адресою: [ADDRESS] у разі отримання іншого житлового приміщення, придатного для проживання сім`ї та достатнього за житловою площею. Цей документ [PERSON] підписав, однак не маючи жодних прав на квартиру, він не міг нею розпоряджатись та надавати будь-які зобов`язання щодо цього об`єкта нерухомості. На переконання відповідача, такими діями [PERSON] мав на меті ввести членів житлово-побутової комісії в оману задля уникнення його зняття з квартирного обліку та забезпечення можливості отримання житла в майбутньому. Крім того, протягом усього періоду перебування [PERSON] на квартирному обліку, він неодноразово вживав заходи, спрямовані на отримання житла в більшій площі, а саме шляхом збільшення кількості членів його сім`ї. З огляду на те, що [PERSON] разом зі своєю сім`єю (дружина та дитина) реалізували право на безоплатну приватизацію наданої їм в тимчасове користування комунальної квартири за адресою: [ADDRESS] , тому, на переконання відповідача, позивач втратив право на подальше отримання житлового приміщення або грошової компенсації. Саме встановлення факту приватизації позивачем житла стало визначальним для прийняття рішення про зняття його з сім`єю з квартирного обліку у зв`язку із забезпеченістю власним житлом. До того ж зобов`язання про звільнення квартири у разі отримання іншого житла, придатного для проживання сім`ї та достатнього за своєю площею, [PERSON] та його дружина надали вже після засідання комісії, як і довідку про невикористання житлового чеку на приватизацію житла за адресою ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України, а не за адресою наданої їм в тимчасове користування за ордером квартири: [ADDRESS] . З огляду на викладене, наведені відповідачем обставини в сукупності свідчать про правомірність прийняття оскаржуваного позивачем рішення та виключають спричинення йому будь-якої моральної шкоди з боку ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України. До того позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту спричинення йому моральних чи фізичних страждань або завдання втрат немайнового характеру з боку відповідача. 07 вересня 2021 року позивачем подано відповідь на відзив в порядку ст.179 ЦПК України (а.с.125-131). Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії судом не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Присутній в судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення про зняття з квартирного обліку, відшкодування моральної шкоди підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позовній заяві. Зазначив, що наразі квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності його дружини [PERSON] (2/3) та доньки [PERSON] (1/3), він не є співвласником квартири, оскільки у 2014 році свою 1/3 частку подарував дружині. На момент пред`явлення даного позову він потребував поліпшення житлових умов та прийняттям відповідачем незаконного рішення про зняття його з квартирного обліку був позбавлений права на отримання грошової компенсації за недоотриману житлову площу по нормі закону. Наразі поліпшення житлових умов його сім`я не потребує, оскільки їх поліпшення відбулося не завдяки відповідачеві, а в результаті передання його дружині [PERSON] у власність від її батька [PERSON] будинку загальною площею 57,4 кв.м., житловою площею 31,3 кв.м. та земельної ділянки площею 0,0647 га у [ADDRESS] , на підставі нотаріально посвідченого договору дарування. Щодо ефективності обраного ним способу захисту зазначив, що у випадку визнання протиправним та скасування рішення відповідача про зняття його з квартирного обліку, він отримає право на компенсацію моральної шкоди та буде вважатися таким, що перебував на квартирному обліку військової частини для поліпшення житлових умов. Задоволення судом вимог в такому обсязі, на думку [PERSON] , забезпечить поновлення його порушених прав. Щодо моральної шкоди позивач зазначив, що отримання компенсації за спричинені йому страждання в 300\~000 грн. надасть йому можливість придбати житло. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві, в черговий раз наголошуючи на правомірності прийняття рішення про зняття [PERSON] з квартирного обліку та недоведеності ним моральних страждань в результаті цього. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] з 01 серпня 1993 року був призваний на військову службу [INFO] . З 01 серпня 1993 року по 27 червня 1997 року він безперервно проходив військову службу з на посаді курсанта Харківського вищого військового училища Національної гвардії України; з 27 червня 1997 року по 28 серпня 2019 року на посадах офіцерського складу ВВ МВС України та Національної гвардії України, у тому числі за контрактом у ВЧ [NUMBER] Центрального ОТО Національної гвардії України з 19 січня 2011 року по 28 серпня 2019 року на посаді начальника юридичної служби родів військ і служб (а.с.34). Наказом командира ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України від 22 серпня 2019 року №148-о/с [PERSON] звільнено у запас з військової служби за станом здоров`я, відповідно до п.п. «б» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». У порядку реалізації даного наказу, після проведення взаєморозрахунків, наказом командира ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України №224 від 28 серпня 2019 року його виключили зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (а.с.27, 28). За час проходження служби [PERSON] перебував на квартирному обліку військовослужбовців, що потребують поліпшення житлових умов з 25 лютого 1999 року на підставі рішення ЖПК ВЧ [NUMBER] при вказаній військовій частині (протокол №1 від 25 лютого 1999 року, а.с.55), та у ВЧ [NUMBER] згідно з протоколом №2 від 15 лютого 2011 року сім`єю у складі 1 особи в списках осіб, які мають право на отримання житла на загальних умовах з 25 лютого 1999 року на підставі попередньо поданого ним рапорту (а.с.56, 120). На момент постановки на квартирний облік при ВЧ [NUMBER] , позивач значився зареєстрованим та проживав в кімнаті при казармі, житловою площею 12,0 кв.м., за адресою військової частини: [ADDRESS] . 16 липня 2011 року [PERSON] уклав шлюбі зі [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), зареєстрований Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.40). [INFO] у [PERSON] народилась донька [PERSON] (свідоцтво про народження дитини серії [NUMBER] від 05 березня 2012 року, а.с.41). У зв`язку з вказаними змінами у сімейному становищі, відповідні зміни було внесено в облікову квартирну справу [PERSON] на підставі поданої ним заяви та відповідних документів рішеннями житлово-побутової комісії ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України, оформленими протоколами №7 від 28 березня 2012 року, №12 від 03 жовтня 2011 року (а.с.118, 119). 16 жовтня 2014 року на засіданні житлово-побутової комісії ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України було прийнято рішення, оформлене протоколом №23 (а.с.57), про клопотання перед міським головою щодо погодження розподілу та надання житлового приміщення однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] сім`ї [PERSON] у складі 3-х осіб для тимчасового покращення житлових умов, із подальшим залишенням його на квартирному обліку. Як слідує з Витягу з протоколу засідання комісії №23 від 16 жовтня 2014 року, [PERSON] , будучи присутнім на засіданні житлово-побутової комісії ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України, надав свою згоду на отримання саме зазначеної однокімнатної квартири для тимчасового поліпшення житлових умов, з подальшим залишенням його на квартирному обліку. При цьому він зобов`язався здати цю квартиру у разі поліпшення житлових умов та отримання житлової площі в розмірах, що повністю забезпечуватимуть потреби його сім`ї. 28 жовтня 2014 року Виконкомом Саксаганської районної у місті ради на підставі рішення від 24 жовтня 2014 року №367 [PERSON] було видано ордер №143 на право зайняття його сім`єю у складі 3-х осіб його, дружини [PERSON] , доньки [PERSON] однокімнатної комунальної квартири загальною площею 30,2 кв.м., житловою площею 16,21 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с.42). Рішенням житлово-побутової комісії ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України, оформленим протоколом №25 від 03 листопада 2014 року, на підставі попередньо поданого [PERSON] рапорту, постановлено залишити його разом з сім`єю на квартирному обліку при ВЧ [NUMBER] для поліпшення житлових умов у зв`язку із забезпеченістю його сім`ї житловою площею нижче встановлених законодавством норм (а.с.58). Рішенням житлово-побутової комісії ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України, оформленим протоколом №13 від 14 серпня 2015 року, [PERSON] включено до списку першочергового отримання житла як учасника бойових дій з 14 серпня 2015 року (а.с.59). Рішенням житлово-побутової комісії ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України, оформленим протоколом №24 від 22 грудня 2018 року, [PERSON] знято з квартирного обліку при ВЧ [NUMBER] зі складом сім`ї 3 особи, у тому числі: він, дружина [PERSON] , донька [PERSON] . Підставою прийняття вказаного рішення стало поліпшення житлових умов набуття у власність раніше виділеного їм органом місцевого самоврядування у 2014 році комунального житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , безоплатно приватизованого [PERSON] та його сім`єю по 1/3 частці кожним в порядку Закону України «Про безоплатну приватизацію державного житлового фонду», що слідує зі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 24 листопада 2014 року (а.с.109, 110). Вважаючи рішення житлово-побутової комісії ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України про зняття [PERSON] разом з сім`єю з квартирного обліку незаконним та протиправним, за захистом своїх житлових прав він звернувся до суду з даним позовом. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частинами 1 та 2 ст.9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Реалізація права на житло військовослужбовцями, у тому числі пільгових категорій, може бути здійснена у такі способи: безпосередньо надання житла, грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, надання кредиту для купівлі (спорудження) житла. Для отримання житла військовослужбовець має бути зарахований на облік та внесений до книги обліку осіб, що перебувають в черзі на одержання житла. Військовослужбовцям житло надається згідно з чергою. Як слідує з п.9 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас за станом здоров`я або якщо вони на час звільнення мають вислугу військової служби не менше 20 років, або у відставку, а також у зв`язку зі скороченням штатів чи проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості їх використання на військовій службі, залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки і відповідних квартирно-експлуатаційних органах та користуються правом позачергового одержання житла. Відповідно до абзацу 4 ч.1 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції станом на час прийняття житловою комісією оскаржуваного рішення 22 грудня 2018 року) військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла. Підстави для зняття з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, за винятком випадків одержання житла з державного житлового фонду або грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, визначено ч.2 ст.40 ЖК УРСР. До таких підстав відноситься: поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення; виїзд на постійне місце проживання до іншого населеного пункту; припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією за місцем роботи, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими актами законодавства; засудження до позбавлення волі на строк понад шість місяців; подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік. Аналогічні за своїм змістом підстави для зняття з квартирного обліку військовослужбовців передбачені у п.30 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081. При цьому вказаний пункт Порядку не містить вичерпних підстав для зняття військовослужбовця з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, оскільки передбачає можливість зняття особи з обліку й в інших передбачених законодавством випадках. За загальним правилом, сформульованим у ст.31 ЖК УРСР, поліпшення житлових умов полягає в наданні житлового приміщення, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю. В основі даної норми принцип забезпечення жилими приміщеннями кожної сім`ї. У ст.34 ЖК УРСР визначено підстави для визнання громадян потребуючими поліпшення житлових умов. Потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни, зокрема, забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок. Судовим розглядом встановлено, як на момент постановки [PERSON] на квартирний облік як такого, що потребує поліпшення житлових умов з 25 лютого 1999 року у ВЧ [NUMBER] , з 15 лютого 2011 року при ВЧ [NUMBER] , будь-якого житла у власності чи користуванні, окрім як кімнати у казармі при військовій частині, він не мав. Отримана на підставі ордеру комунальна квартира за адресою: [ADDRESS] була єдиним житловим приміщенням, яке знаходилось в користуванні [PERSON] та його сім`ї як станом на момент включення його до списку першочергового отримання житла як учасника бойових дій з 14 серпня 2015 року, так і на час прийняття оскаржуваного рішення про зняття його з обліку. Разом з тим, незабаром після передання у тимчасове користування зазначеної комунальної квартири (28 жовтня 2014 року), [PERSON] разом з сім`єю приватизували її в порядку Закону України «Про безоплатну приватизацію державного житлового фонду», отримавши 24 листопада 2014 року свідоцтво про право спільної часткової власності на житло № [NUMBER] (по 1/3 частці за кожним) з подальшою реєстрацією права власності у встановленому законом порядку. При цьому, 19 грудня 2014 року [PERSON] подарував належну йому 1/3 частку квартири [ADDRESS] своїй дружині [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ткаченко Л.Б., реєстровий №1945 (а.с.122-123). Як встановлено в ході судового розгляду, що також слідує з матеріалів облікової квартирної справи [PERSON] №82ДСК, сформованої в хронологічному порядку, позивач надав до житлово-побутової комісії ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України докази набуття у власність виділеного на його сім`ю житлового приміщення в порядку безоплатної приватизації, а також докази відчуження ним на користь [PERSON] . приватизованої ним частки квартири. Станом на березень 2017 року такі документи в матеріалах облікової квартирної справи [PERSON] №82ДСК вже були. Таким чином, за наявності в матеріалах облікової квартирної справи вказаних документів, [PERSON] продовжував залишатись на квартирному обліку у повному складі сім`ї як такий, що потребує поліпшення житлових умов. Наказом Міністерства Оборони України від 31 липня 2018 року №380 затверджено Інструкцію з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до п.21 Інструкції, військовослужбовці знімаються з квартирного обліку у разі: поліпшення житлових умов до встановлених норм забезпечення житловою площею громадян у відповідному населеному пункті; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на квартирний облік, включення до списків осіб, що мають право першочергового та позачергового одержання житлових приміщень, або неправомірних дій посадових (службових) осіб при вирішенні питання про прийняття на квартирний облік; в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, під час проходження військової служби у ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України позивач хоча й реалізував своє право на безоплатну приватизацію наданої йому та членам його сім`ї комунальної квартири за адресою: [ADDRESS] в користування, однак площа житлового приміщення не відповідала нормам, встановленим ЖК УРСР, які б визначали забезпеченість [PERSON] житлом до встановлених норм, реалізацію ним права на безоплатну приватизацію житла в повному обсязі, та відповідно передбачали можливість його зняття з квартирного обліку. Суд зауважує, що безоплатна приватизація житла з державного житлового фонду є вольовою дією особи, спрямованою на набуття нею у приватну власність майна. Хоча й приватизація житлового приміщення є свідомим поліпшенням житлових умов за сприянням держави особою-військовослужбовцем, що рахується на квартирному обліку для\~поліпшення житлових умов, однак сама по собі вказана обставина не може бути за достатню підставу для зняття такої особи з квартирного обліку за відсутності доказів поліпшення житлових умов до норм, встановлених законом. Позаяк, хронологічність дій позивача в межах часу з моменту передання йому в тимчасове користування квартири 28 жовтня 2014 року, її приватизація 24 листопада 2014 року, та відчуження набутої у власність частки квартири на користь іншої особи за безоплатним правочином 19 грудня 2014 року, короткотривала реєстрація місця проживання позивача в квартирі (з 31 жовтня 2014 року по 24 лютого 2015 року, а.с.139, 140) вочевидь хоча й свідчать про намір позивача здійснити штучну зміну його житлових умов, однак не можуть розцінюватись як підстава для зняття з квартирного обліку, адже відповідно до ст.35 ЖК Української РСР відповідна особа не береться на облік поліпшення житлових умов протягом п`яти років з моменту погіршення житлових умов, а не знімається з обліку особи відповідно до ст.40 ЖК Української РСР. Позаяк, оскаржуване рішення про зняття позивача з житлового обліку взагалі не містить такої підстави, як штучне погіршення позивачем житлових умов, а тому доводи відповідача в цій частині є недоречними. У той же час, сам по собі факт відчуження позивачем приватизованої ним частки квартири на користь [PERSON] є результатом реалізації ним права розпорядження належним йому майном як складової права власності, що жодним чином не може впливати на його перебування на квартирному обліку. Аналогічні висновки з цього приводу викладено Верховним Судом в постанові від 21 січня 2022 року у справі №127/16861/20. Окремої уваги заслуговує надане позивачем [PERSON] та його дружиною [PERSON] нотаріально посвідчене зобов`язання від 22 грудня 2018 року, відповідно до якого у разі отримання житлового приміщення, придатного для проживання сім`ї та достатнього за своєю житловою площею, вони зобов`язалась здати у встановленому порядку отриману ними в 2014 році квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] . Аналізуючи зміст такого зобов`язання з правової точки зору, суд констатує, що за своїм характером воно не має правового значення, оскільки чинним законодавством України не передбачено можливість здачі або повернення вже приватизованого житла в комунальну власність. Крім того, відсутність у [PERSON] права власності на квартиру нівелює будь-які надані ним зобов`язання на користь третіх осіб щодо розпорядження нею. Слід також зауважити, що надане зобов`язання стосується й інтересів малолітньої [PERSON] як співвласника квартири за відсутності посилань на висновок органу опіки та піклування про відповідність цього зобов`язання батьків, перш за все, інтересам дитини. Посилання позивача на порушення відповідачем процесуального порядку зняття його з квартирного обліку суд оцінює критично, оскільки на засідання комісії 22 грудня 2018 року позивача було запрошено для надання пояснень. Факт подання ним заяви, датованої 22 грудня 2018 року, про отримання копії оскаржуваного рішення (а.с.44) в черговий раз свідчить про його обізнаність з датою проведення засідання комісії. Разом з тим, доведеність в ході судового розгляду факту обізнаності відповідача з приватизацією [PERSON] та його сім`єю виділеної у користування комунальної квартири ще в 2014 році, яка за розміром житлової площі не відповідала нормам, встановленим ЖК УРСР та визначала можливість подальшого залишення на квартирному обліку для поліпшення таких умов в силу ст.34 ЖК УРСР, а також відсутність доказів поліпшення його житлових умов до норм станом на 22 грудня 2018 року, свідчить про безпідставність рішення відповідача про зняття його з квартирного обліку. Позаяк, відсутність в матеріалах справи та облікової квартирної справи доказів щодо вирішення з відповідачем питання виплати грошової компенсації за використання ним як військовослужбовцем та членами його сім`ї права на приватизацію раніше наданого жилого приміщення у неповному обсязі відповідно до п.4 Порядку №728 від 02 вересня 2015 року, свідчить про передчасність прийняття відповідачем оскаржуваного рішення. Позаяк, доводи позивача щодо обмеження його права на отримання грошової компенсації за використання ним як військовослужбовцем та членами його сім`ї права на приватизацію раніше наданого жилого приміщення у неповному обсязі відповідно до п.4 Порядку №728 від 02 вересня 2015 року суд оцінює критично, оскільки вони не стосуються предмету спору. Крім того, вимог про стягнення компенсації в рамках даного спору позивач не заявляв, а тому суд вирішує спір з дотриманням принципу диспозитивності, в межах заявлених вимог та з урахуванням відмови позивача від частини вимог, провадження по яким закрито. Так, захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, якою встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту\~\~прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Надаючи правову оцінку належності обраного особою способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55,\~124 Конституції України\~та ст.13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Предметом позову у цій справі є оскарження рішення житлово-побутової комісії ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України про зняття позивача з сім`єю з квартирного обліку без заявлення будь-яких похідних вимог, спрямованих на поновлення житлового права позивача. Відтак, хоча й в ході судового розгляду знайшов підтвердження факт протиправності прийнятого відповідачем рішення, однак саме лише його скасування судом без жодних правових наслідків для позивача не буде ефективним способом захисту його прав, оскільки фактично не переслідує за мету їх поновлення. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання протиправним та скасування рішення про зняття його з сім`єю з квартирного обліку слід залишити без задоволення з огляду на неефективність обраного ним способу захисту, який до фактичного поновлення житлових прав позивача не призведе. Що стосується заявленої позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з такого. Згідно ч.1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок, як елемент цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки зaподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Таким чином, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Відповідно до ст.81 ЦПК України, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач [PERSON] \~в підтвердження завдання йому моральної шкоди надав суду ряд медичної документації на підтвердження наявності у нього інвалідності ІІІ групи в результаті захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, гіпертонічної хвороби, цукрового діабету, перебування на стаціонарному лікуванні (а.с.46, 47). Проаналізувавши вказані вище медичні довідки, надані позивачем, суд вважає, що дані докази на підтвердження його лікування у зв`язку із погіршенням стану здоров`я не свідчать про те, що виникнення захворювань позивача, погіршення загального стану стало наслідком його психічних переживань саме через порушення відповідачем житлових прав позивача. До того ж проблеми зі здоров`ям у позивача мали місце тривалий час та періодично загострювались, передбачали доцільність проходження медикаментозного лікування. Таким чином, позивач не довів суду належними доказами факт заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, спричинених відповідачем, які б призвели до погіршення стану здоров`я. Сам лише факт доведеності безпідставного зняття позивача з квартирного обліку не може бути єдиною й безумовною підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки доведенню підлягають не лише факт порушення, але і факт завдання такими діями моральної шкоди. Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, і відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої ніяк не обґрунтований, у зв`язку з чим з чим позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, як недоведені та необґрунтовані. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує звільнення позивача від сплати судового збору відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (посвідчення учасника бойових дій від 10 серпня 2015 року, а.с.23), та відмову у задоволенні пред`явлених ним вимог. Відтак, витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed