Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 11 липня 2022 року звернувся до суду з позовом до відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро про визнання неправомірною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що 16 жовтня 2020 року наказом від 12 жовтня 2020 за № 127 він був прийнятий на посаду юрисконсульта з 6 тарифним розрядом до КЕВ м. Дніпро, за трудовим договором, який було укладено на невизначений строк. 01 вересня 2021 року наказом за № 98 йому була присвоєна 2 категорія та 7 тарифний розряд. 06 червня 2022 року наказом № 88 позивача було звільнено за угодою сторін, згідно його заяви від 27 травня 2022 року. В останній робочий день позивача, незважаючи на його вимоги, йому відмовились вносити в трудову книжку запис про присвоєння більш вищої категорії, не ознайомили та не видали копію наказу про його звільнення, та не розрахувались в повному обсязі, пояснюючи, що документи щодо його звільнення не готові, але позивач вважає, що це було зроблено навмисно, з особистих мотивів (раніше ним в рамках посадової інструкції юрисконсульта було здійснено повідомлення до Управління з питань праці ГУ Держпраці у Дніпропетровської області, про численні грубі порушення законодавства про працю). Після звільнення позивач неодноразово звертався до відповідача щодо видачі йому копії наказу про його звільнення та внесення запису до трудової книжки про присвоєння йому біль вищої категорії, яку він отримав під час своєї роботи у відповідача. Лише 20 червня 2022 року він був ознайомлений з наказом про його звільнення, але надати копію цього наказу йому відмовились, також відмовились вносити запис в його трудову книжку про присвоєння більш вищої категорії. 22 червня 2022 року позивача звернувся з письмовою вимогою до відповідача про внесення в трудову книжку запису про присвоєння йому більш вищої категорії, видачі довідки про його роботу у відповідача, із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру його заробітної плати, а також видачі копії наказу про його звільнення. До теперішнього часу жодних дій відповідачем здійснено не було, вимога позивача залишена без задоволення, в зв`язку з чим він звертається до суду за захистом порушеного права. Позивач вважає вказане незаконним та таким, що порушує його права та законні інтереси, його було звільнено з порушенням процедури звільнення, передбаченої чинним законодавством. Позивач вважає такі порушення і відсутність розрахунку з ним при звільненні з роботи незаконними, та таким, що грубо порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку звільнення робітника, звернувся до відповідача і просив відповісти, чому його так звільнено і не повернена трудова книжка з відповідним записом, своєчасно не вручено наказ про звільнення, належної відповіді не було, що також не законно. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу розпоряджень, наказів, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просив визнати неправомірною бездіяльність відповідача - КЕВ м. Дніпро, яка виразилася в ненадані копії наказу про звільнення, ненаданні довідки про роботу (із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру його заробітної плати), невнесені в трудову книжку запису про присвоєння категорії та тарифного розряду; зобов`язати відповідача КЕВ м. Дніпро вчинити певні дії, а саме: видати копію наказу про звільнення, довідку про роботу (із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру його заробітної плати), внести в трудову книжку запис про присвоєння категорії та тарифного розряду; за невидачу копії наказу про звільнення з вини відповідача, на підставі ч. 5 ст. 235 КЗпП України, зобов`язати відповідача - КЕВ м. Дніпро нарахувати та сплатити середній заробіток з 06 червня 2022 року (день звільнення ) по день розгляду справи в суді (відповідно до Постанови КМУ за № 100 від 08 лютого 1995 року із змінами), задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Представник відповідача КЕВ м. Дніпро позовні вимоги не визнав, звільнення позивача з роботи і порядок цього звільнення були правильні і законні, в передбаченому законом порядку, трудову книжку вручили, розрахунок провели, позовні вимоги безпідставні та не можливими до задоволення, просив в позові відмовити в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Третя особа, [PERSON] , підтримав позицію відповідача, позовні вимоги не визнав, звільнення позивача з роботи і порядок цього звільнення були правильні і законні, в передбаченому законом порядку, позовні вимоги безпідставні та просив в позові відмовити в повному обсязі. З`ясувавши думку сторін, третьої особи, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обгрунтованою і не підлягаючою задоволенню. \~ \~ \~ \~Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. В судовому засіданні з наданих позивачем і відповідачем, третьою особою документів встановлено, що позивач [PERSON] 16 жовтня 2020 року наказом від 12 жовтня 2020 за № 127 був прийнятий на посаду юрисконсульта з 6 тарифним розрядом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро за трудовим договором, який було укладено на невизначений строк. 01 вересня 2021 року наказом за № 98 йому була присвоєна 2 категорія та 7 тарифний розряд. 06 червня 2022 року наказом № 88 позивача було звільнено за угодою сторін, згідно його заяви від 27 травня 2022 року, про що в його останній робочий день був зроблений запис в його трудовій книжці. Як стверджує позивач, в останній робочий день позивача, незважаючи на його вимоги, йому відмовились вносити в трудову книжку запис про присвоєння більш вищої категорії, не ознайомили та не видали копію наказу про його звільнення, та не розрахувались в повному обсязі, пояснюючи, що документи щодо його звільнення не готові, але позивач вважає, що це було зроблено навмисно, з особистих мотивів (раніше ним в рамках посадової інструкції юрисконсульта було здійснено повідомлення до Управління з питань праці ГУ Держпраці у Дніпропетровської області, про численні грубі порушення законодавства про працю). Після звільнення позивач неодноразово звертався до відповідача щодо видачі йому копії наказу про його звільнення та внесення запису до трудової книжки про присвоєння йому біль вищої категорії, яку він отримав під час своєї роботи у відповідача. Лише 20 червня 2022 року він був ознайомлений з наказом про його звільнення, але надати копію цього наказу йому відмовились, також відмовились вносити запис в його трудову книжку про присвоєння більш вищої категорії. 22 червня 2022 року позивача звернувся з письмовою вимогою до відповідача про внесення в трудову книжку запису про присвоєння йому більш вищої категорії, видачі довідки про його роботу у відповідача, із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру його заробітної плати, а також видачі копії наказу про його звільнення, але до теперішнього часу жодних дій відповідачем здійснено не було, в зв`язку з чим він звертається до суду за захистом порушеного права. Згідно зі ст. З КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів». Частиною першою статті 15 Цивільного Кодексу України кожній особі гарантується право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного Кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі й визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Отже, позивач вважає вказане (бездіяльність відповідача) незаконним та таким, що порушує його права та законні інтереси. Позивач вважає такі порушення і відсутність розрахунку з ним при звільненні з роботи незаконними, та таким, що грубо порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку звільнення робітника, звернувся до відповідача і просив відповісти, чому його так звільнено і не повернена трудова книжка з відповідним записом, своєчасно не вручено наказ про звільнення, належної відповіді не було. Отже, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. \~ \~ \~ \~Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом\~статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1\~Кодексу законів\~про працю\~України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За загальновідомими правилами, встановленими ст. 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158, 04 лютого 1994 року ратифікованої Верховною Радою України, яка набула чинності 16 травня 1995 року, яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного зі здібностями або поведінкою працівника, або викликаного виробничою необхідністю підприємства, установи або служби. Згідно ч. 2\~ст. 22 КЗпП України відповідно\~до\~Конституції України\~будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Дійсно позивач [PERSON] 16 жовтня 2020 року наказом від 12 жовтня 2020 за № 127 був прийнятий на посаду юрисконсульта з 6 тарифним розрядом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро за трудовим договором, який було укладено на невизначений строк. 01 вересня 2021 року наказом за № 98 йому була присвоєна 2 категорія та 7 тарифний розряд. 06 червня 2022 року наказом № 88 позивача було звільнено за угодою сторін, згідно його заяви від 27 травня 2022 року, про що в його останній робочий день був зроблений запис в його трудовій книжці. Після звільнення позивач неодноразово звертався до відповідача щодо видачі йому копії наказу про його звільнення та внесення запису до трудової книжки про присвоєння йому біль вищої категорії, яку він отримав під час своєї роботи у відповідача. Лише 20 червня 2022 року він був ознайомлений з наказом про його звільнення, але надати копію цього наказу йому відмовились, також відмовились вносити запис в його трудову книжку про присвоєння більш вищої категорії. 22 червня 2022 року позивача звернувся з письмовою вимогою до відповідача про внесення в трудову книжку запису про присвоєння йому більш вищої категорії, видачі довідки про його роботу у відповідача, із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру його заробітної плати, а також видачі копії наказу про його звільнення, але до теперішнього часу жодних дій відповідачем здійснено не було, в зв`язку з чим він звертається до суду за захистом порушеного права. Отже, позивач вважає вказане (бездіяльність відповідача) незаконним та таким, що порушує його права та законні інтереси. Позивач вважає такі порушення і відсутність розрахунку з ним при звільненні з роботи незаконними, та таким, що грубо порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку звільнення робітника, звернувся до відповідача і просив відповісти, чому його так звільнено і не повернена трудова книжка з відповідним записом, своєчасно не вручено наказ про звільнення, належної відповіді не було. Отже, позивач вимушений був звертатися з позовом до суду з вимогою про визнання неправомірною бездіяльність відповідача - КЕВ м. Дніпро, яка виразилася в ненадані копії наказу про звільнення, ненаданні довідки про роботу (із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру його заробітної плати), невнесені в трудову книжку запису про присвоєння категорії та тарифного розряду; зобов`язати відповідача КЕВ м. Дніпро вчинити певні дії, а саме: видати копію наказу про звільнення, довідку про роботу (із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру його заробітної плати), внести в трудову книжку запис про присвоєння категорії та тарифного розряду; за невидачу копії наказу про звільнення з вини відповідача, на підставі ч. 5 ст. 235 КЗпП України, зобов`язати відповідача - КЕВ м. Дніпро нарахувати та сплатити середній заробіток з 06 червня 2022 року (день звільнення ) по день розгляду справи в суді. Вказані вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з частиною першою статті 17 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. [PERSON] був прийнятий на постійну роботу 16 жовтня 2020 року наказом № 127 від 12 жовтня 2020 року на посаду юрисконсульта з 6 тарифним розрядом до Квартирно - експлуатаційного відділу м. Дніпро за трудовим договором, укладеним на невизначений строк. Заявою від 02 серпня 2021 року позивач просив видати його трудову книжку на особисте зберігання (Вх. № 1063 від 02 серпня 2021 року). Наказом № 98 від 01 вересня 2021 року [PERSON] юрисконсульту, підрозділу «Працівники юридичної служби», присвоєно 2 категорію юрисконсульта з відповідним розрядом оплати праці. Згідно з наказом начальника КЕВ м. Дніпро Вадима Малашевича від 06 червня 2022 року за № 88 [PERSON] було звільнено за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України та виплачено грошову компенсацію за дні невикористаної відпустки за період з 16 жовтня 2021 року по 06 червня 2022 року за 20 календарних днів, підстава: заява [PERSON] (вх. № 631 від 27 травня 2022 року, додаток до колдоговору № 11 п. 20. Відповідно до ст. 116 КЗпП України: При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Згідно з відомістю розподілу виплат до КЕВ м. Дніпро від 06 червня 2022 року № 220606РВ0000264483534 розрахунок з [PERSON] відбувся вчасно, повністю та відповідно до норм чинного законодавства в Україні. Отже, свої обов`язки згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, а саме: роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника відповідач виконав повністю. Позивач відмовився від ознайомлення та отримання копії наказу з невідомих причин, про що було складено Акт відмови від ознайомлення з наказом від 06 червня 2022 року та підписано співробітниками Квартирно - експлуатаційного відділу м. Дніпро, а саме: економістом з праці - [PERSON] , інженером - [PERSON] та інспектором з кадрів - [PERSON] .. Того ж дня, 06 червня 2022 року, на адресу позивача було відправлено листа за вих. №525/1608 з проханням прибути до КЕВ м. Дніпро та отримати копію наказу про звільнення. В аркуші доведення наказу (по стройовій частині) начальника Квартирно - експлуатаційного відділу м. Дніпро № 88 від 06 червня 2022 року зазначено, що [PERSON] ознайомлений з вищевказаним наказом, копію наказу про звільнення отримав, претензій до роботодавця не має - стоїть підпис позивача і дата його ознайомлення 20 червня 2022 року. На вимогу позивача від 22 червня 2022 року був надісланий лист вих. № 525/1736 від 27 червня 2022 року з доданими до нього документами, а саме: довідка з місця роботи; довідка про доходи; завірена копія наказу № 98 від 01 вересня 2021 року про присвоєння позивачу юрисконсульта 2 категорії; завірена копія аркушу доведення про ознайомлення з наказом № 98 від 01 вересня 2021 року про присвоєння позивачу юрисконсульта 2 категорії. Крім того, щодо внесення зміни запису в трудовій книжці, вищевказаним листом просили позивача принести трудову книжку до Квартирно - експлуатаційного відділу м. Дніпро для внесення виправленого запису. Про дату візиту до КЕВ м. Дніпро просили повідомити завчасно, оскільки інспектор кадрів з 28 червня 2022 року по 01 липня 2022 року планував виїзди до підрозділів їх організації. На всі листи Квартирно - експлуатаційного відділу м. Дніпро і прохання в них позивач ніяким чином не відреагував і не повідомив про своє рішення. Телефонні дзвінки від інспектора кадрів КЕВ м. Дніпро також ігнорував і не відповідав на них. Тому вимога позивача про не внесення запису в трудову відповідачем є безпідставною і не відповідаючою дійсності. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку. Ця вимога є похідною від вимоги про визнання бездіяльності неправомірною і зобов`язання вчинити певні дії, а оскільки порушень при звільненні позивача не допущено, підстав для стягнення коштів з відповідача немає. Отже, свої обов`язки згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, а саме: роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника відповідач виконав повністю. Відповідно до статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Підсумовуючи все вищезазначене, можна зробити висновок, що відповідачем не були порушені вимоги Закону щодо розірвання трудового договору за ст. 36 КЗпП України. Звільнення позивача є таким, що проведено з дотриманням всіх норм та вимог Закону. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «Олександр Волков ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. \~ \~ \~ \~Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Позивач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права відповідача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано. Не може суд прийняти до уваги позицію сторони позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Суд не вважає не правомірними дії відповідача стосовно звільнення позивача про порядок, який відповідачем був застосований при видачі розпоряджень, наказів та інш., оскільки вони не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні: порушення законодавства з боку відповідача неправомірність дій по відношенню до позивача судом не встановлено. Твердження позивача відносно протиправності дій самого відповідача є лише його оціночним судженням, що не може бути витлумачене, як таке, що містить фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, які використовує в своєму позові позивач. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до КЕВ м. Дніпро про визнання неправомірною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку відмовити. Таким чином суд вважає, що обставини позовних вимог не знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: dismissed