Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, зважаючи на наступне. Позивач є рідним сином відповідача [PERSON] . З моменту народження [PERSON] проживає та зареєстрований в квартирі [ADDRESS] . Позивач ніколи не виїжджав з квартири на тривалий час без поважної причини. Стосунки з матір`ю погіршились в кінці літа 2018 р. через несхвалення відповідачем відносин позивача з гр. [PERSON] . Позивач, зважаючи на те, що є керівником ЗАТ «UAB Klorita», яке зареєстроване у м. Вільнюс часто перебував за кордоном, однак перебуваючи в Україні постійно з`являвся в кв. [ADDRESS] . [PERSON] сплачував у 2017 р. комунальні послуги, та за період з грудня 2018 по квітень 2019 р. сплатив рахунок за користування газом. Повернувшись з чергового відрядження 28.08.2018 р. [PERSON] виявив, що замки на вхідних дверях змінені та встановлена сигналізація та 17.09.2018 р. звернувся з цього приводу до поліції. Після цього позивач отримав від відповідача лист про те, що його речі перебувають у гаражі «Синьоозерний 1». Після цих подій [PERSON] намагався налагодити відносини з матір`ю, але від звернення до суду утримався бо не хотів загострювати стосунки. В черговий раз 14.05.2019 р. позивач намагався потрапити в квартиру, спрацювала сигналізація, було викликано міліцію. Після того, як [PERSON] потрапив в помешкання було з`ясовано, що квартира зруйнована. Позивач встановив власні замки в дверях, які знову були замінені, про що він дізнався 10.09.2019 р. Отже, [PERSON] вчиняє [PERSON] перешкоди у користуванні приміщенням. За таких обставин представник позивача просить суд усунути перешкоди у користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] до даної квартири, та зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні житловим приміщенням. 12.02.2020 р. відкрито провадження у даній цивільній справі, вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 26.10.2020 р. за розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києві за № 01-08-1078 здійснено повторний автоматичний розподіл справи відповідно п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду. 29.10.2020 головуючим суддею прийнято справу до свого провадження, призначено судове засідання. Від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов де зазначено наступне. Відповідач заперечує проти заявлених вимог. З 04.10.2019 р. [PERSON] не є власником квартири, а отже і не може відповідати за вимогами позивача. Право користування квартирою зберігалось за [PERSON] до моменту відчуження квартири [PERSON] 04.10.2019 р. на підставі договору купівлі - продажу. 16.03.2021 р. в судовому засіданні задоволено клопотання представника позивача та залучено до участі в справі співвідповідача [PERSON] . [PERSON] також подано відзив на позовну заяву. Відповідачем зазначено, що до дня придбання ним спірного помешкання позивач не проживав за місцем реєстрації. В договорі купівлі-продажу колишній власник ( [PERSON] ) взяла на себе зобов`язання зняти з реєстрації всіх осіб впродовж 3 днів після укладання угоди. Позивач не є та ніколи не був власником квартири. Також [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, з урахуванням змін до позову, які відбулись після залучення до участі у справі співвідповідача та просив суд усунути перешкоди у користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення [PERSON] до даної квартири. Представник [PERSON] заперечував щодо задоволення позову, оскільки відповідач не порушує права позивача. [PERSON] , та його представник також просили відмовити у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши наявні докази та надавши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено, і не заперечується учасниками процесу, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Право власності на нерухоме майно виникло у відповідача на підставі договору купівлі - продажу, укладеного 04.10.2019 р. з [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мужейдовою Т.О. Як вбачається з тексу договору купівлі - продажу спірна квартира належала [PERSON] на підставі довідки ЖБК «Обчислювач» № 28 від 29.01.1992 року і було зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 12.06.1992 р. та записано у реєстрову книгу № 42 за реєстровим № 412/32300. Також, як свідчать матеріали справи, і дана обставина не заперечується учасниками процесу, в квартирі зареєстрований позивач [PERSON] з 04.08.1992 р. Також не оспорювалась під час розгляд справи та обставина, що [PERSON] є рідною матір`ю позивача. Представник [PERSON] зазначає, що позивачу відповідачами чиняться перешкоди у користуванні квартирою, а тому його права підлягають захисту способом, визначеним у позові. Так, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] з 18.09.2018 р. є керівником ЗАТ «UAB Klorita», яке знаходиться за адресою м. Вільнюс, вул. Вейверю, 9В. Долучена до позовної заяви копія Паспорту громадянина України для виїзду за кордон, свідчить про те, що [PERSON] протягом 2017-2019 р.р. часто перебував за межами України. 17.09.2018 р. позивач звернувся до Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві із заявою, що [PERSON] змінила замки в кв. [ADDRESS] чим позбавила його можливості проживати за місцем реєстрації. 24.05.2019 р. Шевченківське УП ГУНП в м. Києві повідомило представника позивача що 14.05.2019 р. на спецлінію «102» надійшло повідомлення від [PERSON] про те, що 14.05.2019 р. за адресою: [ADDRESS] у вхідні двері стукає та вривається син [PERSON] . За результатами перевірки складено висновок про відсутність підстав для внесення відомостей до, викладених у повідомленні [PERSON] до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Свідки [PERSON] [PERSON] ……..повідомили ……. Приймаючи рішення по суті справи щодо усунення перешкод у користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS] шляхом вселення позивача до даної квартири та зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні житловим приміщенням суд має зазначити наступне. Так, за приписами ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Разом з тим, як було встановлено в судовому засіданні спірна квартира була відчужена [PERSON] шляхом її продажу [PERSON] . За змістом ч.ч. ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Зважаючи на викладене вимоги [PERSON] заявлені до колишнього власника щодо усунення перешкод є безпідставними. Відповідно до вимог ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з п. 16 договору купівлі - продажу від 04.10.2019 р., укладеного між відповідачами, [PERSON] взяла на себе зобов`язання звільнити квартиру від власних речей, передати квартиру покупцю в день підписання договору - 04 жовтня 2019 року. Продавець також зобов`язалась знятися з реєстраційного обліку та зняти з обліку всіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою в строк до 09 жовтня 2019 р. За положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили, що договір купівлі- продажу квартири від 04.10.2019 було визнано недійсним. 23.02.2022 р. Верховним Судом залишено без змін постанову Київського апеляційного суду від 19.04.2021 р. , якою скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11.11.2020 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням квартирою розташованою у будинку [ADDRESS] та ухвалено нове яким відмовлено у задоволенні позову. При цьому, суд апеляційної інстанції виходив з того, зокрема, що суд першої інстанції не надав оцінку та не встановив чи ухвалене рішення належним чином збалансовує інтереси [PERSON] , який є власником іншої квартири, та [PERSON] , у якого єдиним житлом є спірна квартира та існує спір з попередній власником, а тому право [PERSON] не може бути захищеним шляхом визнання [PERSON] особою, яка втратила право користування житловим приміщенням. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Разом з тим, приймаючи рішення по суті спору, суд виходить з наступного. Так, позивач проживав в спірній квартирі, будучи членом сім`ї власника, який в подальшому розпорядився належним йому майном у встановленому законом порядку. Як свідчить Акт ЖБК «Обчислювач» ([ADDRESS]) [PERSON] в квартирі № 79 з 01.11.2016 року і по день складення акту 17.09.2020 р. не проживає. Місце його проживання невідомо. На день придбання [PERSON] нерухомого майна квартира була вільна, долучені до матеріалів справи фото свідчать про те, що квартира перебувала у стані, непридатному до проживання. Крім того, як вже було зазначено, колишній власник, укладаючи договір купівлі - продажу взяла на себе зобов`язання знятися з реєстраційного обліку та зняти з обліку всіх зареєстрованих осіб. На день розгляду справи в квартирі зроблено ремонт, зареєстровані і проживають малолітній син відповідача [PERSON] , [INFO] (дата реєстрації 05.10.2019 р.) та малолітня донька [PERSON] , [INFO] (дата реєстрація 02.11.2020 р.). Так, ЄСПЛ не виключає можливості того, що особа, яка має право на користування житлом, не будучи його власником, може мати майнові права або інтерес, визнані відповідно до внутрішньодержавного законодавства щодо житла, і такий інтерес буде представляти його або її «майно», що захищається статтею 1 Протоколу до Конвенції. Однак за загальним правилом право проживати в певному нерухомому майні, що не належить заявнику не складає «майно» за змістом зазначеного положення Слід зазначити, що новий власник майна не здійснював виселення позивача, [PERSON] не є членом сім`ї нового власника. Судом береться також до уваги, що на момент розгляду даної справи, відсутні достовірні відомості про відсутність у позивача іншого житла, нерухомого майна, яке перебуває у його власності. Крім того, на глибоке переконання суду, новий власник не повинен нести непропорційний та надмірний тягар, отже вирішуючи - в спірній квартирі на законних підставах зареєстровані та проживають малолітні діти нового власника, права яких не можуть бути порушені. Також суд бере до уваги, що на день розгляду справи договір купівлі - продажу не визнаний недійсним у встановленому законом порядку, отже [PERSON] наділений всіма правами притаманними власникові - володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Так, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває справа № 761/1736/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі- продажу недійсним. Спір по суті не вирішений. За приписами ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, відповідно до положень ст. 321 ЦК України. Таким чином, з огляду на те, що право на користування квартирою у [PERSON] виникло у зв`язку з наявністю у [PERSON] права власності на нерухоме майно, вимоги останнього до [PERSON] права якого, як власника майна, захищаються відповідно до вимог чинного законодавства України є, на думку суду, передчасними до вирішення спору між даними особами щодо недійсності угоди купівлі - продажу. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed