Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-08 00:00:00

17.02.2022 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про виселення, у якому просить примусово виселити відповідачку з квартири [ADDRESS] . Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що згідно ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» позивачем було оформлене право власності на квартиру [ADDRESS] . 26.12.2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачкою був укладений договір кредиту №39.29-50/554к відповідно до якого банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору кредитні кошти було надано на купівлю нерухомості, а саме квартири [ADDRESS] . В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором відповідачка, як іпотекодавець, передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Оскільки позичальник неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання по кредитному договору - було звернуто стягнення на квартиру іпотекодавця на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (п. 4.5.3. Іпотечного договору) та позивач звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора. Посилаючись на положення ст.ст. 33, 36 ЗУ «Про іпотеку» та п. 4.5.3 договору іпотеки позивач вказує, що закон пов`язує виникнення права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виключно у разі настання відкладальної обставини. Зміст ст.ст. 12, 36 ЗУ «Про іпотеку» дає підстави стверджувати, що договір іпотеки, в якому міститься іпотечне застереження, так само як і договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений до моменту порушення зобов`язання, є правочинами з відкладальною обставиною, адже виникнення у іпотекодержателя права на звернення стягнення обумовлене фактом невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання та/або фактом порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором. Таким чином, суть позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки полягає в тому, що він є добровільним і може бути реалізований не інакше, ніж на підставі спільно укладеного договору про задоволення. Посилаючись на положення ст. 15 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 12, 33, 36 ЗУ «Про іпотеку» позивач вказує, що державний реєстратор Русанюк З.З. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 60754826 від 04.10.2021 року і було зареєстроване право власності позивача на квартиру [ADDRESS] . Згідно рішення 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року, було прийняте рішення щодо припинення АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк» де в п.п. 1.2. визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», виникає у АТ «Альфа-Банк» з 15.10.2019 року. Позивач зазначає, що таким чином він є законним власником квартири [ADDRESS] , поряд із цим у квартирі зареєстрована відповідачка. Позивач звертався до відповідачки з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення. Проте, не зважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник продовжує користуватись нею та відмовляється добровільно виселитись. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатись нерухомим майном. Посилаючись на положення ст.ст. 319, 321 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 109 ЖК України позивач вказує, що оскільки відповідач не є власником житла, він своїми діями порушує законні права позивача та має бути виселений у зв`язку із тим, що незаконно займає квартиру та проживає у ній без будь-яких правових підстав. Подальше проживання відповідача у квартирі, що належить на праві власності позивачу, та відмова добровільно звільнити помешкання, перешкоджає власнику користуватись і розпоряджатись нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси позивача. Ухвалою суду від 20.04.2022 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Із матеріалів справи вбачається, що направлена на зареєстровану у встановленому законом порядку адресу відповідача копія ухвали суду про відкриття провадження у справі, разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами повернулась до суду без вручення з відміткою поштового відділення - «адресат відсутній за вказаною адресою». Станом на час ухвалення рішення у справі відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не викладав жодних заперечень проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд постановив - провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 26.12.2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та відповідачкою був укладений Договір кредиту №39.29-50/554к на суму 55000,00 тисяч доларів США, зі сплатою 11,95% річних та кінцевим терміном повернення грошових коштів до 25.11.2029 року. За змістом п.п. 1.2., п/п 1.3.1 п. 1.3. вказаного договору кредиту, кредит надається позичальнику на наступні цілі: придбання нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладає: в день укладення цього договору - з позичальником укладається іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку нерухоме майно, для придбання якого, згідно п. 1.2 цього договору, надається кредит, яка належить позичальнику на праві власності, заставною вартістю 616100,00 грн. (а.с. 5-8). 26.12.2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», як іпотекодержателем, та відповідачкою, як іпотекодавцем, був укладений іпотечний договір №39.29-50/311і за яким: 1.1. Іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту №39.29-50/554к від 26.12.2006 року, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, нерухоме майно, що придбане іпотекодавцем за кредитні кошти, надані іпотекодержателем відповідно до умов договору, яким обумовлено основне зобов`язання, а саме: чотирьох кімнатна квартира [ADDRESS] . Право власності на предмет іпотеки підтверджується договором купівлі-продажу №9190 від 26.12.200 року укладеним між іпотекодавцем та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; 1.2. Заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 616100,00 грн., що за офіційним курсом НБУ на день укладення цього договору, 505,00 грн. за 100 доларів США, складає 122000,00 доларів США; 1.3. Вартість предмету іпотеки, який зареєстрований за номером 5130, відповідно до довідки-характеристики №1212586, виданої 08.12.2006 року на ім`я попередніх власників КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», становить 15292,04 грн.; 4.1. У разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; 4.5., 4.5.3. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (а.с. 9-10). Із матеріалів справи вбачається, що відповідачка зареєстрована в іпотечній квартирі [ADDRESS] з 08.11.2007 року (а.с. 12, 35). За змістом наявної в матеріалах справи копії рішення єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» №5/2019 від 15.10.2019 року, затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступництво стосовно всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати визначеної у передавальному акті, а саме з 15.10.2019 року (з дати затвердження передавального акту цим рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» та рішенням загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк») (а.с. 20). Згідно протоколу позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк», загальні збори акціонерів вирішили затвердити передавальний акт, встановили, що акціонери АТ «Альфа-Банк» визнають усі права та обов`язки АТ «Укрсоцбанк», які зазначені в передавальному акті, а також визначили що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені в передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати визначеної у передавальному акті, а саме - з 15.10.2019 року (з дати затвердження передавального акту цими загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк») (а.с. 20-23). За змістом Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.10.2021 року, 28.09.2021 року зареєстроване право приватної власності на квартиру [ADDRESS] за АТ «Альфа-Банк» на підставі договору іпотеки від 26.12.2006 року №39.29-50/311і (а.с. 13). Відповідно до наявної в матеріалах справи копії вимоги про добровільне виселення від 30.11.2021 року адресованої відповідачу, позивач повідомляє, що є правонаступником АТ «Укрсоцбанк» з 15.10.2019 року та згідно ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» банк задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - кв. [ADDRESS] . Позивач вказав, що є власником зазначеної квартири і вимагає від відповідача добровільно звільнити вказане житлове приміщення, із зняттям всіх мешканців з реєстраційного обліку. У випадку невиконання вимоги банк зазначив, що звернеться до суду для примусового виселення (а.с. 14). На підтвердження дійсного направлення зазначеної вимоги відповідачу, позивач додав до своєї позовної заяви копії реєстрів згрупованих відправлень, копію опису вкладення, копію лицьового боку поштового конверту та копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Адреса надсилання: [ADDRESS] (а.с. 15-19). При цьому, матеріали справи не містять доказів про те, що вказана вище вимога банку про добровільне виселення фактично була отримана відповідачем. Наявна у справі копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення відміток відділення поштового зв`язку про вручення кореспонденції не містить, як відсутня і будь-яка дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача. Пунктом 6.2. іпотечного договору визначено, що усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача. При цьому, у статті 7 Іпотечного договору та його преамбулі зазначено наступну адресу іпотекодавця: [ADDRESS] . Отже, матеріали справи не лише не містять даних про дійсне фактичне отримання відповідачем повідомлення банку про добровільне виселення або штемпеля відділення зв`язку одержувача, а й таке повідомлення направлялось іпотекодавцю на адресу, що не відповідає адресі погодженій сторонами в умовах іпотечного договору. За таких обставин відсутні правові підстави для висновку про те, що повідомлення відповідача про добровільне виселення відбулось у встановленому законом та умовами договору іпотеки порядку. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За положеннями частин першої і четвертої статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. За положеннями ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частинами 1, 2 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення». Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Згідно ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 6-3057цс16 зроблено висновок, що «вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі №6-447цс15 зроблено висновок, що «частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №520/7281/15-ц (провадження №14-49цс19) зроблено висновок, що «зазначена у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР процедури. Її недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення, оскільки на момент звернення з таким позовом відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя чи нового власника стосовно предмета іпотеки». У постанові Верховного Суду від 23.06.2021 року у справі №279/2993/19 вказано, що у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР процедури. Її недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення, оскільки на момент звернення з таким позовом відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя чи нового власника стосовно предмета іпотеки. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 754/14503/16-ц (провадження № 61-12738св19) зазначено, що «загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, застосовується в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку. При звернення стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору виселення мешканців з відповідного об`єкта відбувається за умови дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури, в разі невиконання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги». Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року у справі №347/1073/19 (провадження № 61-11931св20). Отже, загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, застосовується в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку. При зверненні стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору виселення мешканців з відповідного об`єкта відбувається за умови дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури, в разі невиконання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У даному випадку позивач звернувшись до суду із позовом про виселення колишнього власника іпотечної квартири недотримався процедури, передбаченої ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Аналіз наведених норм законодавства вказує на те, що у разі звернення стягнення на іпотечне майно у позасудовий спосіб, виселення мешканців з іпотечного майна в примусовому порядку на підставі рішення суду відбувається лише після надіслання та отримання мешканцями вимоги про добровільне виселення і закінчення строку на добровільне виконання вимоги. Натомість стороною позивача не надано доказів надсилання вимоги на адресу відповідача погоджену в умовах договору іпотеки та отримання відповідної вимоги за такою адресою або за адресою місця знаходження іпотечної квартири, що вказує на безпідставність позовних вимог, оскільки на момент звернення з таким позовом відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя, як нового власника, стосовно предмета іпотеки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed