Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-13 00:00:00

У червні 2022 року ПАТ«Страхова компанія «АРКС» звернулося до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувало, що03 серпня 2018 року між приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування», правонаступником якого є приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС та [PERSON] укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №218768Га/05АВ. Предметом даного Договору страхування були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Рено», державний номерний знак [NUMBER] . При цьому вказувало, що 18 жовтня 2018 року [PERSON] керуючи транспортним засобом «БМВ» державний номерний знак [NUMBER] , у с. Слобода допустив зіткнення з транспортним засобом «Рено», державний номерний знак [NUMBER] ., що призвело до механічних пошкоджень цих транспортних засобів. Постановою Шаргородського районного суду Вінницької області від 06.12.2018 року у справі 152/1478/18 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. На підставі страхового акту №AXА 2425840 від 14.11.2018 року ПрАТ «Страхова компанія «АРКС»» здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 152 256 гривень 43 копійки. Страховиком відповідача ТДВ «СК«Ю.Ес.Ай.» за полісом №АМ 004549557 відшкодовано ПрАТ « СК «АРКС»» страхове відшкодування у розмірі 98 000 гривень 00 копійок. Враховуючи вище викладене, позивач просив стягнути з відповідача різницю між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням, яка становить 54 256 гривень 43 копійки. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак у позовній заяві просив розгляд справи проводити у його відсутності. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. У разі відсутності відповідача, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Також представником позивача було подано відповідь на відзив, в якому він просив позов задовольнити в повному обсязі, й відповідно заперечував усі доводи представника відповідача в частині відсутності правових підстав для задоволення позову, у тому числі й в частині відсутності належних доказів на підтвердження розміру визначеного та виплаченого відшкодування, а також вказував, що у зв`язку із введенням карантинних обмежень та внесеними змінами до ЦК України страховою компанією не пропущено строк звернення до суду із відповідним позовом, оскільки визначений ст.257 ЦК України строк позовної давності було продовжено на період дії карантину. Представник відповідача Олару Д.В. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. При цьому, вказав, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що усі виявленні пошкодження на автомобілі потерпілого завдані саме транспортним засобом відповідача внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а не будь-якою іншою дорожньо-транспортною пригодою раніше, або були пошкоджені будь-яким іншим чином. Просив суд застосувати строки позовної давності, а також відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заслухавши пояснення представника відповідача, а також дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 03.08.2018 року між АТ «СК «АХА Страхування» правонаступником якого є приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС та [PERSON] укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено», відповідно до якого в період з 04.08.2018 року по 03.08.2019 року під страховим захистом знаходився автомобіль «Рено», державний номерний знак [NUMBER] . (а.с.11-17). 18.10.2018 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого транспортного засобу та автомобіля під керуванням відповідача й відповідно постановою Шаргородського районного суду Вінницької області від 06.12.2018 року у справі 152/1478/18 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП(а.с.10). При цьому, згідно вищевказаної постанови, [PERSON] керуючи транспортним засобом «БМВ», державний номерний знак [NUMBER] , у с.Слобода-Шаргородська Шаргородського району Вінницької області, на автодорозі Бар-Шаргород-Чапаєво 61 км + 100 м, виконуючи маневр обгону на ділянці дороги з обмеженою видимістю, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з транспортним засобом «Рено», державний номерний знак [NUMBER] ., що призвело до механічних ушкоджень цих автомобілів. 22 жовтня 2018 року [PERSON] повідомив страхову компанію про настання страхового випадку, подавши заяву про виплату страхового відшкодування ( а.с. 6-7). В подальшому, з метою здійснення виплати страхового відшкодування, автомобіль «Рено», державний номерний знак [NUMBER] ., оглянуто фахівцем, про що складено протокол огляду транспортного засобу від 28 жовтня 2018 року (а.с.18-28). 14 листопада 2018 року складено Страховий акт № AXА 2425840 про виплату страхового відшкодування у розмірі 152 256 гривень 43 копійки (а.с.31-32) й відповідно сума страхового відшкодування у розмірі 152 256 гривень 43 копійки була виплачена власнику застрахованого автомобіля [PERSON] (а.с.33). Таким чином, у зв`язку з настанням страхового випадку позивач фактично поніс витрати на сплату страхового відшкодування [PERSON] у розмірі 152 256 гривень 43 копійки, частину яких у розмірі 98 000 гривень 00 копійок в порядку ст. ст.22,29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних йому відшкодувала ТДВ «СК`Ю.Ес.Ай.» як страховик відповідача й відповідно виникла різниця в сумі страхового відшкодування в розмірі 54 256 грн. 43 коп. у зв`язку з тим, що сума 152 256 гривень 43 копійки є фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу), а сума 98 000 гривень є сумою страхового відшкодування, виплаченого у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні. Посилаючись на вказане, а також норми матеріального права , позивач просив стягнути з відповідача різниці в сумі виплаченого страхового відшкодування в розмірі 54 256 гривень 43 копійки - як з винної у ДТП особи. Так, положеннями ст.27 Закону України «Про страхування», ст. 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. До таких випадків, зокрема, відноситься виплата страховиком за договором добровільного страхування страхового відшкодування страхувальнику (потерпілому), внаслідок чого до такого страховика переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого. Тобто, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого деліктного зобов`язання. У такому разі, страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.04.2018 року в справі № 910/3165/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі №910/2603/17. Крім того, згідно п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно вимог п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У відповідності з вимогами ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Таким чином, судом встановлено, що позивач свої зобов`язання за договором майнового страхування виконав, фактично поніс витрати в сумі 152 256 грн. 43 коп., а отже до нього в порядку суброгації перейшло право вимоги в межах цієї суми, при цьому страховою компанією відповідача виплачена сума в розмірі 98 000 грн., відповідно різниця між вказаними сумами підлягає стягненню з особи, яка завдала шкоду - з відповідача. До того ж відповідачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на спростування суми завданої шкоди, у тому числі й відповідних висновків експертів тощо. При цьому, в матеріалах справи міститься заява представника відповідача, яку він підтримав в ході судового розгляду справи, в якій останній просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку з пропуском трирічного строку, визначеного законом для подання позовної заяви. Так, статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А статтею 261 цього ж кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення у належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст.261 ЦК України, у відповідності з вимогами частини першої якої, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд. У рамках даної справи розглядаються відносини суброгації, коли відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні зі збереженням самого зобов`язання, у такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору майнового страхування, до страховика у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку. Вказані правові висновки висловлені у постановах КЦС від 28.02.2018 у справі № 521/16989/13-ц, від 26.09.2018 у справі № 760/578/15-ц, від 10.07.2019 у справі № 740/2334/16-ц. Разом з тим, встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. З матеріалів справи убачається, що заподіяння шкоди відбулося під час ДТП, яка мала місце 18 жовтня 2018, а відтак, перебіг строку позовної давності у три роки почав відраховуватися з 19 жовтня 2018 року. Однак, станом на 19 жовтня 2021 року діяв карантин, який був запроваджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19», який було продовжено до 31 серпня 2022 року. Відповідно до п.5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (№ 540-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (Відомості Верховної Ради України, № № 40 - 44, ст. 356) доповнили пунктом 12 такого змісту: «12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. За таких обставин, суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки відповідно до п.5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (№ 540-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (Відомості Верховної Ради України, № № 40 - 44, ст. 356) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а тому суд не застосовує наслідків передбачених ст. 267 ЦК України в частині спливу строку давності. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру"). У рішенні від 03.04.2008р. у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини" зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення, яке повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Таким чином, перебіг строку позовної давності у рамках даної справи, що розпочався 19.10.2018 року, не закінчився 19.10.2021 року, а продовжений у порядку п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. За таких обставин, а також з огляду на продовження строків позовної давності, суд приходить до висновку, що подавши позов у червні 2022 року позивачем не було пропущено строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, завданої в результаті ДТП. Враховуючи вищенаведене, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та оцінюючи їх в сукупності, приходить до висновку про можливість задоволення позову ПАТ «Страхова компанія «АРКС» в повному обсязі. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову з відповідача на користь позивача слід стягнути також 2481 грн. сплаченого судового збору. На підставі наведеного, відповідно до ст. 256, 257, 261, 267, 993, 1188 ч.1 п.1, 1194 ЦК України, п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.27 Закону України «Про страхування», ст. 22, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,

Outcome: approved