Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

Позивач 23.02.2022 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно. Позов обґрунтовано тим, що позивач є матір`ю [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Спадкоємцями, які звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини є: сам позивач, [PERSON] (син спадкодавця) та дружина спадкодавця [PERSON] . 31.01.2022 року нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори позивачу повідомлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] , яка є приватною власністю спадкодавця буде поділена в рівних частинах між спадкоємцями. Разом з тим, позивач вважає, що згадана квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона придбана за особисті кошти спадкодавця отримані від реалізації земельної ділянки, яка належала спадкодавцю. З огляду на зазначені обставини, позивач змушена була звернутися до суду з відповідною позовною заявою, в якій просила визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.05.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання (а.с. 26). 14.07.2022 року від відповідача [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення, у яких відповідач заперечує проти позову зазначивши, що 30.09.1995 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис 972. Від згаданого шлюбу у сторін є спільна дитина - [PERSON] , [INFO] . Згідно договору купівлі-продажу від 07.05.2004 року [PERSON] було придбано однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . За попередньою домовленістю між подружжям, право власності на згадану квартиру було оформлено на [PERSON] , оскільки квартира була придбана за спільні кошти подружжя. З огляду на зазначені обставини, відповідач - [PERSON] просила відмовити позивачу у задоволенні позову, з огляду на його необґрунтованість та безпідставність (а.с. 42-44). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.08.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (а.с. 110). У судовому засіданні 20.09.2022 року позивач та її представник [PERSON] позов підтримали у повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 20.09.2022 року заперечувала проти задоволення позову, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 30.09.1995 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис 972 (а.с. 63 - копія свідоцтва про шлюб). Від згаданого шлюбу у [PERSON] та [PERSON] є спільна дитина - [PERSON] , [INFO] (а.с. 90 - копія свідоцтва про народження). Згідно договору купівлі-продажу від 07.05.2004 року [PERSON] було придбано однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 99-100 - копія договору купівлі-продажу). Згідно свідоцтва про смерть, [PERSON] , [INFO] помер [INFO] (а.с. 58 - копія свідоцтва про смерть). Нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Матвієнко Т.В. заведено спадкову справу №1080/2021 щодо майна померлого [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 56-107). Як вбачається з копії спадкової справи, до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини звернулись: позивач - [PERSON] та відповідачі [PERSON] , і [PERSON] (а.с. 57, 76, 85). Постановою державного нотаріуса Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Матвієнко Т.В. від 25.01.2022 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку квартири під номером [ADDRESS] , після смерті [INFO] [PERSON] у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності на спадкове майно (а.с. 102). Окрім того, листом завідувача Дванадцятої київської державної нотаріальної контори від 31.01.2022 року повідомлено [PERSON] про те, що 01 березня 2022 року о 09 год. 00 хв. заплановано видачу свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON] (а.с. 104). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Разом з тим, згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Частиною 2 згадано статті встановлено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Звертаючись до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання за позивачем права власності на 1/3 частину спірної квартири, позивачем не обґрунтовано, та не доведено належними та допустимими доказами порушення його права власності на спірну квартиру, оскільки на вищезгадану нерухомість поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя. Посилання позивача, що спірна квартира була придбана її сином [PERSON] на кошти отримані від продажу земельної ділянки, а тому є особистою приватною власністю спадкодавця не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи, та не доведено позивачем жодними засобами доказування. Натомість, відповідачем [PERSON] спростовано відповідними засобами доказування доводи позивача, щодо предмету даного спору. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши справу в заявлених межах, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed