Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 11.09.2015 року між сторонами був укладений Договір позики, на підтвердження якого відповідачкою була написана розписка. Відповідно до умов укладеного договору відповідачка отримала від позивача у борг грошові кошти у розмірі 200000, 00 грн. Вказані кошти відповідачка зобов`язувалася повернути до 24.09.2015 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17.01.2019 року з відповідачки на користь позивача стягнуто борг за договором позики у загальному розмірі 278678, 09 грн., що складається з суми основного боргу 200000, 00 грн., інфляційного збільшення суми боргу за прострочений період у розмірі 62256, 18 грн. (з жовтня 2015 року по травень 2018 року) та 3 % річних у розмірі 16421, 91 грн. за період з 24.09.2015 року по 18.06.2018 року. Вказане рішення на даний час відповідачкою не виконано. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідачки на його користь 3 % річних за період з 18.06.2018 року по 15.07.2021 року у розмірі 18467, 71 грн., інфляційні втрати за період з 18.06.2018 року по 15.07.2021 року у розмірі 42980, 00 грн., відсотки за користування позикою за період з 24.09.2015 року по 15.07.2021 року у розмірі 165298, 74 грн. 08.09.2022 року до суду надійшла заява представника позивача про збільшення позовних вимог. Оскільки дана заява не відповідала вимогам п. 2 ч. 2 ст. 49 та ч. 5 ст. 49 ЦПК України судом вказану заяву було повернуто без розгляду. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у своїй заяві представник позивача просить розгляд справи проводити в їх відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 11.09.2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був укладений Договір позики, на підтвердження якого відповідачкою була написана розписка. Відповідно до умов укладеного договору відповідачка отримала від позивача у борг грошові кошти у розмірі 200000, 00 грн. Вказані кошти відповідачка зобов`язувалася повернути до 24.09.2015 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17.01.2019 року з відповідачки на користь позивача стягнуто борг за договором позики у загальному розмірі 278678, 09 грн., що складається з суми основного боргу 200000, 00 грн., інфляційного збільшення суми боргу за прострочений період у розмірі 62256, 18 грн. (з жовтня 2015 року по травень 2018 року) та 3 % річних у розмірі 16421, 91 грн. за період з 24.09.2015 року по 18.06.2018 року. Вказане рішення на даний час відповідачкою не виконано. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідачки на його користь 3 % річних за період з 18.06.2018 року по 15.07.2021 року у розмірі 18467, 71 грн., інфляційні втрати за період з 18.06.2018 року по 15.07.2021 року у розмірі 42980, 00 грн., відсотки за користування позикою за період з 24.09.2015 року по 15.07.2021 року у розмірі 165298, 74 грн. Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання. Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Крім того, правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у ст.. 1048 ЦК України. Так, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо іншого не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця в разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в ч. 2 ст. 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Зокрема, сума позики за договором від 11.09.2015 року перевищує 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становив на 11.09.2015 року 1218, 00 грн. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки НБУ. Враховуючи, що договір позики не є безоплатним у розумінні норми ч. 2 ст. 1048 ЦК України, а також що розмір процентів від суми позики ним не встановлений, до правовідносин між позивачем та відповідачем щодо виконання договору позики від 11.09.2015 року підлягає застосуванню положення ст.. 1048 ЦК України, зокрема, щодо права позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, оскільки цим договором не передбачено нарахування та одержання зазначених процентів. Аналогічна правова позиція викладена також і у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-36цс14. Відповідно до наданого позивачем розрахунку відповідачка на даний час повинна сплатити позивачу 3 % річних за період з 18.06.2018 року по 15.07.2021 року у розмірі 18467, 71 грн., інфляційні втрати за період з 18.06.2018 року по 15.07.2021 року у розмірі 42980, 00 грн., відсотки за користування позикою за період з 24.09.2015 року по 15.07.2021 року у розмірі 165298, 74 грн. Даний розрахунок відповідає вимогам закону, не був спростований відповідачкою, а тому приймається судом до уваги. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог, а тому про їх задоволення у повному обсязі. Що стосується витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу. Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається з письмових матеріалів справи, 16.03.2021 року між позивачем [PERSON] та адвокатом Торганом В.Б. був укладений Договір про надання правової допомоги. Позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 10000, 00 грн. При цьому суд зазначає, що будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження отримання правничої допомоги та її сплату суду надано не було, а тому і підстав для стягнення вказаних витрат немає. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2267, 46 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved