Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить шлюб між сторонами розірвати та визначити місце проживання неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] разом із батьком [PERSON] та встановити графік побачень малолітніх дітей з матір`ю [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог послався на те, що 07.06.2012р. він уклав шлюб із [PERSON] . Від спільного проживання у них є двоє малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне сімейне життя з Відповідачем у нього не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини,обов`язки,ведення спільного господарства та по вихованню їхніх неповнолітніх дітей. Крім цього зазначає, що Відповідач не цікавиться дітьми і діти проживають з ним у помешканні його батьків за аресою: [ADDRESS] . Львівська область. Відповідач влаштовує скандали та чинить перешкоди у навчанні дітей, псує репутацію перед педагогічним колективом не враховує інтереси, що навчання і знаходження школи знаходиться поруч місця проживання Позивача. Зазначає, що Відповідач негативно налаштовує та впливає на дітей щодо відношення до батька - Позивача, а саме налаштування та хибне спотворення сімейного життя вкрай негативно впливають на дітей. Різке та неврівноважене відношення Відповідача по відношенню до Позивача несе негативний та руйнівний вплив на дітей. Влаштування постійних сварок з приводу місця проживання дітей, їх виховання, навчання, відпочинку та часу проводження з батьком - Позивачем, негативно впливають на дітей і останні знаходяться у постійному стресі. Вказує, що створив для дітей належні умови для їх гармонійного фізичного та духовного розвитку, забезпечує їх всім необхідним, дбає про стан здоров`я дітей, їздить з ними на відпочинок, крім того, оформив дитину у шкільну установу, яка знаходиться поблизу його місця проживання. Крім того, зазначає, що має постійний заробіток у вигляді посадового окладу у розмірі 15000 гри., а також щомісячні премії, крім того має ще додатковий дохід. Тому, покликаючись на ст. ст. 141, 157 СК України, просить позов задовольнити. 25.08.2022 року у даній справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22.09.2022р. 22.09.2022 року учасники справи не з`явилися у підготовче судове засідання, однак подали заяви про розгляд справи у їх відсутності. Разом з цим, позивач вказав, що підтримує позовні вимоги, а відповідач зазначила, що визнає позов. Представник третьої особи в підготовче засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. А тому, судом вирішено розгляд справи проводити за відсутності учасників справи та на підставі поданих до суду доказів. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Оцінивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що сторони 07.06.2012року у Виконкомі Рава-Руської міської ради Жовківського району Львівської області, актовий запис № 20 зареєстрували шлюб. Як встановлено в судовому засіданні та доведено матеріалами справи те, що одружившись 07.06.2012 року подружжя на даний час стосунків не підтримує. Причина розладу у сім`ї - відсутність спільних інтересів, формальність існування шлюбу, тому збереження такого шлюбу є недоцільним. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з вказаним позовом, наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач позовні вимоги визнав. Шлюбні стосунки подружжям припинені, оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб підлягає розірванню. Від спільного проживання у сторін народилося двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] . [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження. Позивач працює на посаді інспектора прикордонної служби 2 категрії інструктора кінолої ічного відділення відділу прикордонної служби «Рава- Руеька» 1 категорії, має постійний заробіток у вигляді посадового окладу у розмірі 15000 гри., а також щомісячні премії, крім того має ще додатковий дохід. По місцю праці характеризується позитивно. Згідно Витягу з реєстру територіальної громади від 11.08..2022р. [PERSON] ,12.01.2014р. проживає за адресою [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] . Згідно довідки ( виписки з будинкової книги про склад сім`ї та прописку) № 4199 вбачається, що відповідач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що позивач разом із дітьми проживає за адресою [ADDRESS] , а відповідач фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи відповідач позов визнала, таке визнання не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наслідки визнання позову відповідачці відомі та зрозумілі. Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. У відповідності до ч. 2, 3 ст. Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Згідно ч.3 цієї статті той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У відповідності до ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. У відповідності до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно матеріалів справи діти є малолітніми, та не в змозі самостійно прийняти рішення, щодо визначення свого місця проживання, а тому суд вважає за доцільне вирішити питання щодо визначення місця проживання дітей. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ч.І ст. 161 СК України). На даний час батьки малолітніх [PERSON] та [PERSON] проживають окремо. Згідно з положенням сг.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини. Згідно ст.150 СК України, обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини. її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя. Відповідно до ч 2. 8. 9, 10 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливос і і. добросовісності га розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради від 27.02.91 держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвилок дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те. щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно дост.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ч.І ст.З Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК). у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Європейський суд з прав людини 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України» виніс рішення де визначив «інтересів дитини». їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Встановлені фактичні обставини справи та оцінені докази свідчать про те, що оскільки між сторонами є спір щодо визначення місця проживання дітей, позивач в змозі забезпечити дітям все необхідне, враховуючи наявність висновку комісії з питань захисту прав дитини про доцільність визначення місця проживання дітей з батьком, суд вважає позов обґрунтованим. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач позов визнала і таке визнання не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову відповідачці відомі та зрозумілі. Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги інтереси дітей, визнання позову відповідачем, суд дійшов до висновку, що доцільним є визначити місце проживання дітей з батьком, а тому суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення.

Outcome: approved