Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Фірми «Полімед» (у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обгрунтування позову позивач зазначила наступне. [PERSON] . [INFO] була протиправно звільнена із посади касира апетки Фірми «Полімед» (у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю), ЄДРПОУ 21031996. чим було порушено її трудові права. 2 серпня 2021 р. на ім`я директора Фірми «Полімед» (у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю). [PERSON] позивачем була подана заява про надання їй щорічної основної відпустки тривалістю 10 календарних днів починаючи з 09.08.2021 р. із виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення. 17 серпня 2021 р. між позивачем та начальником Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, генералом-майором [PERSON] був укладений контракт на проходження військової служби на 3 роки, а саме з 17 серпня 2021 р. по 16 серпня 2024 р. Згідно з наказом начальника Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, генерала-майора Мула Сергія Анатолійовича № 197-ос від 17 серпня 2021 р. позивача, як солдата запасу, було прийнято на військову службу за контрактом, присвоєно військове звання «молодший сержант», зараховано до списків особового складу частини та призначено відповідальним виконавцем групи обліку житла комендатури забезпечення. Відповідно до вищенаведеного наказу, позивача слід вважати такою, що приступила до виконання обов`язків та поставленою на всі види забезпечення починаючи з 17 серпня 2021 р. 18.08.2021 р. позивачем до Фірми «Полімед» (у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю), була подана заява, складена 17.08.2021 року, де позивач просила увільнити її від виконання її трудових обов`язків на час проходження військової служби в особливий період, починаючи з 17.08.2021 р. із збереженням середньої заробітної плати, відповідно до чинного трудового законодавства. Цього ж дня 18.08.2021 року, попри факт мого перебування у щорічній основній відпустці, заднім числом оформленно Наказ Фірми «Полімед» (у вигляді ТОВ), №91/1 від 17.08.2021 р. «По особовому складу», яким позивача було звільнено з роботи з посади касира аптеки Фірми «Полімед» (у вигляді ТОВ) на підставі припинення трудового договору згідно п. З ст. 36 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану основну щорічну відпустку у розмірі 20 календарних днів. Із наказом у день видачі Наказу №91/1 позивача не ознайомлували. Про своє звільнення позивач дізналася із листа, який надійшов поштовим відправленням 02 вересня 2021 р.. В листі було надіслано незавірену належним чином ксерокопію наказу. Звільнятися із роботи в позивача бажання не було. Вважає, що звільнення з роботи є протиправним, оскільки суперечить вимогам законодавства України, а тому просить суд: Визнати протиправним та скасувати Наказ директора Фірми «Полімед» (у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю) №91/1 від 17.08.2021 р. «По особовому складу»; - \~ \~ \~ \~Поновити [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на роботі - на посаді касира аптеки в Фірмі «Полімед» (у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю). ЄДРПОУ: 21031996; - \~ \~ \~ \~Стягнути з Фірми «Полімед» (у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю), ЄДРПОУ: 21031996. на користь [PERSON] . РНОКПП [NUMBER] , середній заробіток за час вимушеного прогулу з "17" серпня 2021 р. до дня поновлення на роботі; - \~ \~ \~ \~Стягнути з Фірми «Полімед» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю), ЄДРПОУ: 21031996. на користь [PERSON] . РНОКПП [NUMBER] , завдану у зв`язку із незаконним звільненням моральну шкоду в еквіваленті 5000 грн.; Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2021 року провадження по справі відкрито. 19 жовтня 2021 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до вказаного позову, відповідно до якого, Фірма «Полімед» (у вигляді ТОВ) не визнає позовну заяву [PERSON] про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, оскільки вважає її позовні вимоги необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 25 жовтня 2021 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив. У судовому засіданні призначеному на 10.08.2022 року представник відповідача [PERSON] зазначив, що позовні вимоги в частині поновлення на роботі позивача визнають, в іншій частині позову заперечували. У судове засідання призначене на 13 вересня 2022 року з`явились представник позивача [PERSON] та представник відповідача [PERSON] . Заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, 26 жовтня 2020 року, на підставі наказу керівника «Полімед» (у вигляді ТОВ) №97 від 22.10.2020 року прийнято на роботу, на посаду касира аптеки фірми «Полімед», громадянку України [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] . Згідно з наказом начальника Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, генерала-майора Мула Сергія Анатолійовича. № 197-ос від 17 серпня 2021 р. [PERSON] , як солдата запасу, було прийнято на військову службу за контрактом, присвоєно військове звання «молодший сержант», зараховано до списків особового складу частини та призначено відповідальним виконавцем групи обліку житла комендатури забезпечення. Відповідно до вищенаведеного наказу [PERSON] приступила до виконання обов`язків та поставленою на всі види забезпечення починаючи з 17 серпня 2021 р. На підставі заяви від 17.08.2021 року касир аптеки фірми «Полімед» [PERSON] просила Фірму «Полімед» (у вигляді ТОВ) увільнити її від виконання посадових обов`язків на час проходження військової служби в особливий період з 17.08.2021 року із збереженням посади та середньої заробітної плати. Зазначену заяву Фірма «Полімед» (у вигляді ТОВ) отримала 18.08.2021 року. До вказаної заяви [PERSON] було додано Витяг з наказу начальника Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України м. Одеса від 17 серпня 2021 року № 197-ос «Про особовий склад», з якого вбачається, що [PERSON] 17 серпня 2021 року прийнята на військову службу за контрактом про проходження військової служби в Державній прикордонній службі України терміном на 3 (три) роки. [PERSON] присвоєно первинне військове звання сержантського складу «молодший сержант» та призначено відповідальним виконавцем групи обліку житла комендатури забезпечення. На підставі наказу № 91/1 від 18.08.2021 року «По особовому складу» [PERSON] звільнено з посади касира аптеки Фірми «Полімед» (у вигляді ТОВ) з 18.08.2021р., згідно пункта 3 ч. 1 статті 36 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану основну відпустку у розмірі 20 календарних днів, у зв`язку укладенням [PERSON] контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах сержантського та старшинського складу від 17.08.2021 року. В книзі реєстрації наказів наказ про звільнення [PERSON] зареєстровано за№ 91/1 від 18.08.2021 року. Під час перевірки змісту виданого наказу № 91/1 від 18.08.2021 року «По особовому складу» встановлено, що в даті зазначеного наказу та в даті звільнення, у зв`язку з допущенням технічної помилки, замість 18.08.2021 року помилково вказано 17.08.2021 року. З метою виправлення технічної помилки в наказі Фірми «Полімед» (у вигляді ТОВ) № 91/1 від 18.08.2021 року видано наказ № 115 від 11.10.2021 року «Про виправлення технічної помилки в наказі № 91/1 від 18.08.2021 року «По особовому складу»» відповідно до якого визначено, що у змісті виданого наказу № 91/1 Фірми «Полімед» (у вигляді ТОВ) «По особовому складу» щодо звільнення [PERSON] з посади касира аптеки Фірми «Полімед» (у вигляді ТОВ) датою зазначеного наказу та датою звільнення [PERSON] вважати вірним 18.08.2021 року Право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку (ч. 1 ст. 2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП). Частиною 2 ст. 2 КЗпП передбачено право працівників на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством. Частиною п`ятою статті 17 Конституції України гарантовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. У частині шостій статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення. З підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України, трудовий договір може бути припинений у разі призову або вступу працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Зі змісту цієї правової норми вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни початку та завершення мобілізації, демобілізації та час дії особливого періоду. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України «Про оборону України», «;Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обов`язок та військову службу», «;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними нормативними актами. За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період. Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Перший Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію» затверджено Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-УІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» й з того часу в Україні діє особливий період, відповідне рішення уповноваженою собою про його скасування, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймалося. Рішенням Ради національної безпеки та оборони України від 01 березня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України», яке введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. [PERSON] уклала контракт про проходження військової служби у Збройних силах України під час дії особливого періоду, який не скасовано, тому у відповідача не було законних підстав для звільнення позивача на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу. Зазначене узгоджується з позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 12 вересня 2019 року у справі № 537/430/18. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про поширення на позивача гарантій, встановлених частиною третьою статті 119 КЗпП України щодо збереження попереднього місця роботи, посади і середнього заробітку на строк дії контракту та відсутність підстав для припинення трудового договору у зв`язку із вступом позивача на військову службу згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку з чим вважає за потрібне скасувати наказ про звільнення позивача, а також поновити його на посаді. Крім того, суд звертає увагу, що відповідачем у судових засіданнях визнано позов щодо скасування наказу та поновлення позивача на роботі. Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини\~власника або\~уповноваженого ним\~органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою. Вказане також узгоджується з пунктом 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713) яким передбачено, що для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Відповідно до підпункту 2.2.12 пункту 2.2 розділу 2 Інструкції № 114/8713 до фонду додаткової заробітної плати включається оплата за невідпрацьований час, зокрема, оплата простоїв не з вини працівника. У розділі 3 Інструкції № 114/8713 закріплено вичерпний перелік виплат, що не належать до фонду оплати праці. Згідно з пунктом 3.9 розділу 3 вказаної Інструкції до фонду оплати праці не належать суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. В Інструкції № 114/8713 середній заробіток за час вимушеного прогулу не віднесено до вичерпного переліку виплат, що не належать до фонду оплати праці. На думку Великої Палати Верховного Суду (Постанова від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19), середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства. Однак в даній справі, позивач з 17 серпня 2021 року перебувала на військовій службі в органах Державній прикордонної служби України, а тому починаючи з 17 серпня 2021 року позивач була позбавлена можливості працювати та виконувати свої трудові функції у Фірмі «Полімед» з підстав, що залежали виключно від позивача. В даному випадку вина відповідача відсутня, позивач виконував на платній основі обов`язки на військовій службі за контрактом, а тому стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не може відповідати засадам справедливості, добросовісності, розумності, та не сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників,вимушеного прогулу не було, а тому суд відмовляє в цій частині позову. Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та при розгляді справ застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13,має бути «ефективним» як з практичної, так із правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Таким чином, адекватне відшкодування шкоди, зокрема, й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. Відповідно до частини 1статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За приписами п. 2 ч. 2ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Приписами частини 1 статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі №6-23цс12. Суд зазначає, що впродовж тривалого часу позивачу довелося захищати свої права, порушені протиправними діями відповідача, що вимагало від нього значних фізичних і моральних зусиль, і відповідно, не могло не відобразитися на його організації життя, тому на переконання суду, негативні емоції позивачки внаслідок незаконного звільнення перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із протиправними діями відповідача, зміни підстав для звільнення позивачки, а відтак завдали їй моральної шкоди. Суд звертає увагу, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Позивач довів суду, що прийняття відповідачем протиправного наказу про звільнення позивача нанесло їй моральних страждань, а саме спричинило душевні страждання, у зв`язку із руйнуванням стійких життєвих принципів, надії на справедливість. Відтак суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. За приписами ч. 3 ст.23ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частинами 4-5 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, що стосується розміру моральної шкоди, суд враховує, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо визнає підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З огляду на те,що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Суд бере до уваги, висновок висвітлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020,справа №752/17832/14-ц, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. З огляду на вищезазначене, враховуючи наведені позивачем обставини, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, ,характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його житті, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, виходячи з принципів «розумності» та «справедливості», суд вважає за необхідне визначити позивачу та стягнути з відповідача суму моральної шкоди в загальному розмірі 3000,00 грн.

Outcome: partial