Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

Представник позивачки - адвокат Мулько А. В. звернувся до суду з позовом про скасування арешту земельної ділянки площею 2 га, кадастровий номер 1225088400:01:160:0028, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Широчанської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, застосованого відповідно до постанови прокуратури Солонянського району Дніпропетровської області від 18 червня 2009 року, запис про що за № 8860786 внесений до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 07 липня 2009 року реєстратором Першої Дніпровської державної нотаріальної контори. На обґрунтування позовних вимог зазначено, що постановою прокуратури Солонянського району Дніпропетровської області від 18 червня 2009 року було накладено арешт на належну позивачці земельну ділянку, а постанова прийнята в рамках розслідування кримінальної справи відносно позивачки, яке проводила прокуратура Солонянського району Дніпропетровської області в 2009 році. Після закінчення розслідування кримінальна справа була спрямована на розгляд до суду і вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області [PERSON] була засуджена за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та їй було призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 850 гривень, який позивачка сплатила 01 грудня 209 року. В той же час при ухваленні вироку не було вирішено питання про майно, описане для забезпечення можливої конфіскації майна за вироком суду, як того вимагав п. 8 ч. 1 ст. 324 КПК України в редакції 1960 року. Позивачка має намір розпорядитися належним їй майном, проте наявність арешту позбавляє її такої можливості, а тому такий арешт порушує її право власності. У позові вказано, що прокуратура Солонянського району Дніпропетровської області була реорганізована в Солонянський відділ Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2, який в свою чергу був реорганізований в Правобережну окружну прокуратуру м. Дніпра, яка не є юридичною особою. Тому позов одночасно пред`явлено до Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра та до Дніпропетровської обласної прокуратури. З посиланням на ч. 1 ст. 409 КПК України 1960 року та на правову позицію ВП ВС у справі № 766/21865/17 від 12 червня 2019 року представник позивачки просить задовольнити позов. Позивачка в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, а її представник - адвокат Мулько А. В. позов підтримав та пояснив, що відносно позивачки був ухвалений вирок 22 жовтня 2009 року, згідно якого [PERSON] була засуджена за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та їй було призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 850 гривень, який вона сплатила 01 грудня 2009 року. Під час ухвалення вироку не було вирішено питання про арештоване майно, а про такий арешт позивачка взагалі нічого не знала та дізналася про нього лише у 2020 році від нотаріуса під час вчинення нотаріальних дій. Оскільки підстави для арешту майна на даний час відсутні, тому вважає існуючий арешт незаконним. Ухвалою суду від 12 вересня 2022 року провадження в частині позовних вимог до Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України було закрите (а.с.92), а представник Дніпропетровської обласної прокуратури - прокурор Скочко В. А. не заперечував проти задоволення позову, вказавши, що згідно поданого відзиву спочатку заперечував проти задоволення позовних вимог, а після отримання додаткових доказів, якими підтверджено право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 2, 0 га та у зв`язку з тим, що кримінальна справа була закінчена ухваленням вироку, який виконано позивачкою - тому заперечення проти скасування арешту майна були відсутні, оскільки обтяження втратило необхідність. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яка вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Разом з тим, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Відповідно ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 2 га, яка розташована на території Широчанської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, що підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 983811 (а.с.63) та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (кадастровий номер 1225088400:01:160:0028). (а.с.64-66). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів станом на 12 листопада 2020 року (а.с.15-16) на належну позивачці земельну ділянку накладено арешт постановою прокуратури Солонянського району від 18 червня 2009 року, запис про що за № 8860786 внесений до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 07 липня 2009 року реєстратором Першої Дніпровської державної нотаріальної контори. Згідно положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 22 березня 2021 року у справі № 357/6241/20 зазначив, що при вирішенні питання щодо можливості розгляду в порядку цивільного судочинства спору щодо зняття арешту, накладеного в межах здійснення кримінального провадження, підлягають з`ясуванню питання, чи була та яким чином вирішена доля арештованого майна під час ухвалення вироку, а також чи виконаний вирок у повному обсязі на час розгляду спору. З копії вироку від 29 жовтня 2009 року з`ясовано, що [PERSON] була визнана винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 т. 366 КК України, їй було призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 850 гривень, а вирок набрав законної сили 11 листопада 2009 року (а.с.11-13). 01 грудня 2009 року [PERSON] сплатила штраф, що підтверджується копією квитанції № 117 (а.с.14). Таким чином суд встановив, що арешт на земельну ділянку був накладений до ухвалення вироку, питання про скасування такого арешту відповідно до вимог КПК України 1960 року не вирішене, а [PERSON] у повному обсязі виконала вирок суду сплативши штраф. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Нормами ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зі змісту правового висновку, сформульованого Верховним Судом у постанові від 15 травня 2019 року (справа № 372/2904/17-ц) та у постанові ВП ВС від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17 слідує, що із припиненням кримінальної справи, арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обтяження права особи користуватися належним їй майном. Тому, вимоги про звільнення майна з-під арешту виступають способом захисту права власності (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у справі № 911/1247/18 від 21 серпня 2019 року, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положень ст. 19 ЦПК України, ст. 20 ЦПК України, можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції. Така, правова позиція відповідає висновкам, викладеним раніше Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц та Верховним Судом України у Постанові від 15 травня 2013 року № 6-26 цс13. Тому, на переконання суду, разом із ухваленням вироку та набранням ним законної сили і його повним виконанням [PERSON] , втрачається легітимна мета арешту майна, як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним, - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Суд зазначає, що після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення, адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Після ухвалення вироку та його виконання, арешт майна став публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали, а також втратилася можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами у зв`язку з прийняттям 13 квітня 2012 року Кримінального процесуального кодексу України в новій редакції та неможливістю іншим чином відновити порушені права позивачки. Суд вважає, що арешт майна у такому разі, як захід забезпечення кримінального провадження неправомірно обмежує право власності на належне [PERSON] нерухоме майно. На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Вирішуючи питання про стягнення судового збору з відповідача суд вважає, що підстави для застосування правил ст. 142 ЦПК України в частині повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у зв`язку з визнанням позову відсутні, оскільки представник відповідача не подав суду відповідну заяву в порядку ст. 206 ЦПК України про визнання позову та не заявив про це до початку розгляду справи по суті. У відзиві на позов відповідач заперечував проти його задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved