Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

25 січня 2022 року позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до Ізяславського районного суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що відповідачі за вказаною адресою не проживають та не з`являються понад один рік. Ухвалою судді від 27.01.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді від 17.05.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Під час судового розгляду позивачі свій позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Кедрун Л.С. в судовому засідання заперечував щодо задоволення позовних вимог. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивачі є власником Ѕ частини будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно договору дарування від 22.07.1992 року. У вказаному будинку, крім позивачів, зареєстровані також [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується листом Ізяславської міської ради № 366/03-14 від 11.02.2022 року. Позивачі зазначили, що відповідачі понад один рік у будинку не проживають, але зареєстровані, що перешкоджає їм розпоряджатися власним майном на свій розсуд. Як убачається з акта від 20.01.2022 року, затвердженого депутатом міської ради, відповідачі фактично не проживають за місцем своєї реєстрації. Згідно інвентаризаційної справи на житловий будинок [ADDRESS] правовстановлюючі документи на Ѕ частини будинку в БТІ відсутні. Правовстановлюючі документи є на Ѕ частини будинку, належну [PERSON] та [PERSON] . Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1, ст.\~ст. 15-16 ЦК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності. За такими принципами: кожна сторонами повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3\~ст. 12 ЦПК України); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1\~ст. 81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У\~ст. 77 ЦПК України\~передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2\~ст. 77 ЦПК України). Конституцією України\~передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно зі статтями 361 362 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Таким чином, не можна відповідачів визнати такими,що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки позивачам належить Ѕ частини житлового будинку. Інша Ѕ частина будинку належить другому власнику, спадкоємці якого у встановленому порядку не оформили свої спадкові права, який має право розпоряджатися нею на власний розсуд. Судом роз`яснено для позивачів, що захист свого права, яке вони вважають порушеним, слід вирішувати в інший спосіб, яким може бути виділення належної для них частки у власності на житловий будинок, присвоєння окремої поштової адреси та оформлення окремої інвентарної справи на свою частину житлового будинку. Позиція позивачів грунтується на тому, що суд має вжити заходів для зняття відповідачів із реєстрації, що не є повноваженнями суду. За таких обставин, вимога позивачів про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням з підстав, передбачених частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України, не підлягає задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed