Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про стягнення коштів за житлово-комунальні послуги. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що вона разом зі своєю донькою [PERSON] , а також відповідачі, є співвласниками квартири [ADDRESS] , де постійно зареєстровані. Вона разом з донькою постійно приживають у вказаній квартирі, в той час, як відповідачі не проживають і місце їх фактичного проживання невідомо. Як зазначає позивач, нарахування за утримання житла відбуваються з врахуванням реєстрації відповідачів, однак, вони не сплачують ніяких коштів за надані послуги. Усі витрати по оплаті комунальних та інших платежів по утриманню квартири оплачує особисто вона (позивач) за домовленістю із [PERSON] . За період з серпня 2018 року по серпень 2021 року нею було сплачено 64 984,86 грн., в зв`язку з чим вона вважає, що з відповідачів належить стягнути солідарно 32 492,43 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги, а також покласти на відповідачів судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 18.11.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач та третя особа позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час розгляду справи повідомлялись належним чином у порядку, про причину неявки суд до відома не поставили, своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористались, з жодними клопотаннями не звертались. Виходячи з того, що відповідачі повідомлені про час та місце розгляду справи, суд вважає повідомлення відповідачів про час розгляду справи належним, а тому вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів та постановити заочне рішення, проти чого не заперечувала позивач. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.12.2004 року, позивач [PERSON] , третя особа [PERSON] , а також відповідачі [PERSON] , [PERSON] є співвласниками в рівних долях квартири [ADDRESS] . За даними Реєстру територіальної громади м.Києва, вказані особи зареєстровані у спірній квартирі. Відповідно до акту ЖЕД-302 від 12.07.2022 року, відповідачі [PERSON] , [PERSON] дійсно зареєстровані, але не проживають у вищевказаній квартирі. Як вбачається з наданих позивачем копій квитанцій за період з серпня 2018 року по серпень 2021 року, позивачем сплачено за житлово-комунальні послуги 64 984,86 грн., а саме: за утримання будинків та прибудинкової території - 9494,64 грн., за централізоване опалення - 25 515,30 грн., за вивезення побутових відходів - 4856,96 грн., за електроенергію - 16 659,02 грн., за постачання холодної води - 7735,63 грн., за абонентське обслуговування - 46,90 грн., за внески за обслуговування вузла комерційного обліку - 60,48 грн., 3 % річних від суми заборгованості за ЦО - 615,93 грн. Позивач просить задовольнити її вимоги, вказуючи на те, що відповідачі зобов`язані як співвласники, а також як особи, що зареєстровані у квартирі, відшкодувати їй Ѕ частину витрат на сплату комунальних послуг, оскільки в добровільному порядку відповідачі відмовляються нести такі витрати. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє часткове підтвердження під час судового розгляду. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частина 1 ст.16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє відображення у ст. 60 СК України. Згідно із статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом частини першої статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно положень ч.1 ст. 151 та ст.162 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Частинами 3, 4 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно статті 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (надалі Закон). Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року № 2189-VIII, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги а цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. У ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений порядок оплати житлово-комунальних послуг, відповідно до якого споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. А у ч. 3 цієї ж статті вказано, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Таким чином, відповідно до наведених норм матеріального права, підставою для задоволення вимоги стягнення коштів на утримання спільного майна, є виконання як співвласником, так і особою, яка зареєстрована у житлі споживача, солідарного обов`язку щодо сплати необхідних витрат на утримання майна. Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, а відповідно до п. 6 ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч.1 ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотню вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. Така ж позиція викладена у постановах Верховного Суду України, а саме, в постанові Верховного Суду по справі № 712/10644/16-ц від 06.05.2019 року де зазначено: «Відповідно до пунктів 5, 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги. Установивши, що відповідач, як співвласник спірної квартири, свого обов`язку щодо участі у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна не виконував, не здійснював оплату комунальних послуг відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог». Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 2 ст. 317 ЦК України встановлено, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 4 ст. 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна (Постанова Верховного Суду від 19 серпня 2020 року по справі № 703/2200/15-ц. Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Вищевикладене повністю узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18), в якому встановлено, що сторони є співвласниками нерухомого майна і, відповідно до закону, зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Крім того, відповідно до п. 6 ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг. Оскільки відповідачі є співвласниками квартири та є постійно зареєстрованими у спірній квартирі, то вони мають нести витрати на утримання житла, зокрема ті, нарахування яких проводяться, виходячи з кількості зареєстрованих у квартирі осіб або загальної площі квартири. Не проживання відповідачів у спірній квартирі не є підставою для звільнення відповідачів від обов`язку відшкодувати витрати за надані житлово-комунальні послуги з утримання житла. Суд також вважає, що оскільки відповідачі до житлово-комунальних органів за місцем обслуговування спірної квартири з приводу їх не проживання та не нарахування на них житлово-комунальних послуг не звертались внаслідок недбалого ставлення до своїх обов`язків щодо майна, то покладання на позивача обов`язку нести такі витрати за відповідачів є несправедливим. З урахуванням наведеного, суд вважає можливим стягнути з відповідачів Ѕ частину понесених позивачем витрат за період з серпня 2018 року по серпень 2021 року за утримання будинків та прибудинкової території, за централізоване опалення, за абонентське обслуговування, за внески за обслуговування вузла комерційного обліку, 3 % річних від суми заборгованості за ЦО, що в загальному розмірі становить 17 866,63 грн. Що ж стосується вимог позивача про стягнення Ѕ частини витрат за вивезення побутових відходів, за електроенергію та за постачання холодної води, то в цій частині суд не вбачає підстав для задоволення вимог, оскільки вказані платежі здійснювались за фактичне користування комунальними послугами позивачем та третьою особою. Відтак, оскільки відповідачі у вказаний період у спірній квартирі не проживали та фактично саме цими послугами не користувались, то і відсутні підстави для стягнення з них компенсації щодо цих витрат. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема, достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідачів, солідарно, Ѕ частини витрат за період з серпня 2018 року по серпень 2021 року за утримання будинків та прибудинкової території, за централізоване опалення, за абонентське обслуговування, за внески за обслуговування вузла комерційного обліку, 3 % річних від суми заборгованості за ЦО, що в загальному розмірі становить 17 866,63 грн., в той час як в задоволенні інших вимог належить відмовити. Згідно з ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати пропорційно до задоволених вимог, а саме витрати по сплаті судового збору в розмірі 253,74 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial