Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

Позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом про визначення місця проживання дитини. Свої вимоги мотивував тим, що між позивачем та відповідачем 25.09.2004 року було укладено шлюб. Від шлюбу у сторін [INFO] народилась дитина [PERSON] . За рішенням суду шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу він займається вихованням дитини, піклується про її здоров`я, духовний, моральний розвиток, створює належні умови для її розвитку. Також вказав, що з урахуванням інтересів дитини, тривалості проживання доньки разом з ним, добросовісне виконання ним своїх батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, а також відсутність обставин, які негативно впливали на її виховання та розвиток, вважає позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини є законними та обґрунтованими. Просив суд визначити місця проживання [PERSON] з батьком [PERSON] . У судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. У судове засідання відповідач не з`явилася, повідомлялась належним чином про причини неявки суду не повідомила. На адресу суду направила пояснення з приводу позовної заяви вказала, що після розірвання шлюбу між нею та позивачем було досягнута усна домовленість з приводу того, що [PERSON] буде проживати разом з батьком та позивач з дитиною переїхали з м. Маріуполь. На початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України вона переїхала в Київську область та створює всі необхідні умови для проживання дитини разом з нею. Вказала, що позивач чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, оскільки весь час, а саме з 2014 року дитина проживала разом з ним. Просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та визначити місця проживання дитини разом з матір`ю [PERSON] . Третя особа у судове засідання не з`явилися, повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04 грудня 2007 року. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполь Донецької області від 24 липня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (справа №2/0520/1738/2021). Відповідно до довідки Спеціалізованої школи № 47 імені А.С. Макаренко з поглибленням вивчення іноземних мов від 14.06.2022 року № 66 вбачається, що [PERSON] навчається в 8-Б класі, регулярно відвідує зайняття в школі, пропусків уроків без поважних причин не має. Дитина має охайний та доглянутий вигляд, забезпечена всім необхідним для навчання. Батько дитини, [PERSON] регулярно спілкується з педагогами навчального закладу, цікавиться шкільним життям дитини. Мати [PERSON] , контакту зі школою де навчається дитина, не підтримує, з педагогами не спілкується. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 2 ст. 82 ЦПК України відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. З пояснень сторін судом встановлено, що після розірвання шлюбу [PERSON] , [INFO] залишилась проживати разом з батьком та вони переїхали з м. Маріполь, позивачем було створено всі умови для належного проживання, розвитку дитини; на час вирішення справи в суді відповідач висловлює бажаннях забрати дитину до себе та визначити місце проживання дитини з нею. Рішенням виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 28 липня 2022 року № 238/1 визначено місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає за адресою [ADDRESS] . Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому, поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами те, що після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з батьком та ним створені всі умови для необхідного розвитку дитини, позивач виховує та піклується про її стан здоров`я, фізичний, духовний розвиток. Пояснення відповідача, що позивач створює перешкоди у спілкування з дитиною, у зв`язку з тим, що дитина весь час проживала з позивачем суд до уваги не бере, оскільки належних та допустимих доказів суду подано не було. Доводи відповідача про влаштування місця проживання для доньки разом з нею, суд до уваги не бере, оскільки належних та допустимих доказів надано не було, а відповідач лише обмежилась письмовими поясненнями. Вимога відповідача про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю [PERSON] задоволення не підлягає, оскільки відповідачем не було подано зустрічного позову до суду та дана вимога не є предметом даного позову. При вирішенні спору, суд також враховує думку дитини [PERSON] , 2007 року народження, яка виявила бажанні й надалі проживати з батьком [PERSON] . Суд вважає за необхідне звернути увагу сторін на те, що визначення місця проживання дитини з батьком, не позбавляє права відповідачки, як матір, відвідувати дитину, спілкуватися з нею, здійснювати свої батьківські обов`язки та доглядати за дитиною за місцем проживання позивача. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. На переконання суду, а також з огляду на характеристики обох батьків, забезпеченість житлом, моральні якості, відношення до дитини, а також зважаючи на те, що дитини з 2014 року проживає разом з батьком, - місцем проживання дитини на даний час доцільно визначити з його батьком - позивачем у справі. Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, суд приходить до переконання, що позовну заяву слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved