Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом 14 грудня 2020 року до відповідача ФОП [PERSON] та просив суд стягнути з відповідача суму матеріального збитку в розмірі 70 172,15 грн. та моральної шкоди в розмірі 25 000,00 грн., посилаючись на вину [PERSON] в дорожньо-транспортній пригоді, власником автомобіля якого являється відповідач, внаслідок чого позивачу завдано збитків. В обґрунтування вимог зазначено, що 20.08.2020 приблизно о 08-50 годині [PERSON] керуючи автомобілем ВАЗ-2102 н.з. [NUMBER] на регульованому перехресті проспекту Гагаріна, виконуючи маневр лівого повороту на вулицю О. Васякіна при включеному зеленому основному сигналі світлофора, не надав дорогу та допустив зіткнення з автомобілем Volkswagen Passat н.з. [NUMBER] , який у цей час рухався прямо у зустрічному напрямі через вказане перехрестя. Внаслідок ДТП вказані автомобілі зазнали значних механічних пошкоджень, водій [PERSON] був травмований. Постановою суду від 19.10.2020, яка залишена в силі, визнано винним [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. В ході розгляду справи [PERSON] підтвердив, що перебуває в трудових відносинах з ФОП [PERSON] на посаді адміністратора телекомунікаційних систем, надавши посвідчення № 22, та здійснював керування транспортним засобом ВАЗ-2102 н.з. [NUMBER] під час виконання трудових обов`язків, що підтверджується в тому числі письмовими поясненнями [PERSON] . Згідно висновку експерта, сума матеріального збитку, завданого власникові транспортного засобу Volkswagen Passat н.з. [NUMBER] складає 200 172,15 грн. Страхова компанія відповідно до полісу сплатила йому страхове відшкодування в сумі 130 000,00 грн. відповідно до максимального ліміту страхової відповідальності, невідшкодований збиток становить 70 172,15 грн. Вказану суму, а також моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я та пошкодженням цінного майна в сумі 25 000,00 грн., просить стягнути з відповідача. В ході розгляду справи позивач заявлені вимоги уточнив, вказавши відповідачем ФОП [PERSON] з огляду на отриману інформацію з ГУ ДПС України у Дніпропетровській області щодо роботодавця [PERSON] , винного у дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 20 серпня 2020 року. Ухвалою суду від 27 січня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 05 травня 2021 року за заявою представника позивача витребувано з Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області інформацію щодо:сплати за серпень 2020 року податків, єдиного соціального внеску, військового збору на працівника [PERSON] , вказавши дані суб`єкта підприємницької діяльності, яким були зроблені зазначені відрахування (код ЄДРПОУ, найменування); податкового розрахунку сум доходу нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб і сум утриманих з них податків (форми 1 ДФ) щодо [PERSON] за ІІІ квартал 2020 року;суб`єкта підприємницької діяльності (код ЄДРПОУ, найменування), який подавав повідомлення про прийняття на роботу та повідомлення про звільнення у 2020 та 2021 роках відносно працівника [PERSON] . Витребувати від [PERSON] оригінал трудової книжки, що була дійсна станом на 20.08.2020, а в разі неможливості - належним чином засвідчену роботодавцем копію трудової книжки. Ухвалою суду від 07 грудня 2021 року поновлено представнику позивача [PERSON] - [PERSON] строк для заміни відповідача. Замінено по справі відповідача Фізичну особу-підприємця " [PERSON] " на належного відповідача - фізичну особу підприємця " [PERSON] ". Прийнято уточнену позовну заяву [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «АРКС» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В судовому засіданні представник позивача на позовні наполягав, з підстав, викладених у ньому. Доповнив, що [PERSON] був працевлаштований у ФОП [PERSON] , їхав на тому автомобілі, що використовував для роботи, коли сталась дорожньо-транспортна пригода. Крім того, [PERSON] надавав пояснення в суді при розгляді справи про адміністративне правопорушення. Письмові пояснення про те, що перебуває у трудових відносинах з ФОП [PERSON] писав у його присутності та присутності адвоката Цепелєва Ю.М. на одному із судових засідань. [PERSON] нічого позивачу не платив. Збиток який просить стягнути з відповідача становить 70 172,15 грн., моральна шкода, завдану ушкодженням здоров`я та пошкодженням цінного майна в сумі 25 000,00 грн., 27 діб позивач був на стаціонарному лікуванні. В обґрунтування відзиву на позов представником відповідача ФОП [PERSON] адвокатом Солодом Р.Г. зазначено, що [PERSON] ніколи не перебував з ФОП [PERSON] в трудових відносинах, а автомобіль, який керував [PERSON] , не був придбаний за кошти ФОП [PERSON] та ніколи не перебував на його балансі. Жодних договорів про оренду вказаного автомобіля з власником, ФОП [PERSON] не укладалось, вказаний автомобіль не є службовим і не міг слугувати для виконання службових обов`язків. До того ж на підприємстві робочий день розпочинається у будні з 09.00 години, дорожньо-транспортна пригода сталася о 08-50 годині. 20 серпня 2020 року жодних аварійних робіт не проводилось, а тому підрядні організації не залучались. Тому ФОП [PERSON] не повинен відповідати за заподіяну шкоду. Представник відповідача ФОП [PERSON] - адвокат Солод Р.Г. проти позову заперечував з аналогічних підстав, що були викладені ним у відзиві на позов відповідача ФОП [PERSON] . Пояснив, що не знає, кому належить автомобіль. Дійсно [PERSON] був працевлаштований у ФОП [PERSON] , їхав на тому автомобілі. Однак він є адміністратором телекомунікаційних систем - це особа, що робить роботу, не виходячи з приміщення, це офісна робота і він не міг виконувати жодного завдання підприємства в момент дорожньо-транспортної пригоди. Робочий день з 09-00 годин починається в офісі, а дорожньо-транспортна пригода сталась о 08-50 . Представник третьої особи [PERSON] - адвокат Цепелєв Ю.М. в судовому засіданні 14 травня 2022 року суду пояснив, що [PERSON] дійсно їхав на роботу на вказаному автомобілі, ДТП сталася за 10 хвилин до початку робочого дня. Згідно трудової книжки, він працював адміністратором комунікаційних систем півтора місяці до пригоди, а потім йому було усне розпорядження керівництва, що він буде виконувати обов`язки бригадира: дали автомобіль, щоб він керував та розвозив працівників (слюсаря, ремонтників і т.д.) і він цю роботу виконував. 20 серпня 2020 року він їхав о 08-50 годині на роботу і автомобіль ВАЗ 2102 було передано йому для виконання робіт - перевезення працівників. В ході розгляду справи, до суду надійшли заяви представників сторін та представника третьої особи [PERSON] - адвоката Цепелєва Ю.М. про розгляд справи за їх відсутності: представник позивача Щербань О.С. на позові наполягає, представник відповідача ФОП [PERSON] - адвокат Солод Р.Г. проти позову заперечує. Враховуючи вимоги частини 1 статті 223 ЦПК України та надані учасниками справи заяви, суд вважає можливим закінчити розгляд справи у їх відсутність на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, позивач [PERSON] є власником транспортного засобу Volkswagen Passat реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 6 - копія посвідчення). 20 серпня 2020 року о 08-50 годині сталася дорожньо-транспортна пригода, в тому числі за участю автомобіля позивача Volkswagen Passat реєстраційний номер [NUMBER] та автомобіля ВАЗ 2102 реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , який в період з 02.09.2019 по 22.10.2020 перебував в трудових відносинах з ФОП [PERSON] , що підтверджується повідомленням Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (а.с. 149) та не спростовано відповідачем. Позивачу пошкодженням його автомобіля спричинено матеріальні збитки, на підтвердження яких [PERSON] надано до суду висновок експертного автотоварознавчого дослідження № Д10/09/20 по визначенню збитків, складеного судовим експертом 10 вересня 2020 року (а.с. 26-43 - копія висновку). Відповідно до висновків експерта, сума матеріального збитку, заподіяного з технічної точки зору власнику автомобіля Volkswagen Passat реєстраційний номер [NUMBER] в цінах на дату 31.08.2020 складає 200 172,15 грн. На підставі полісу № ЕП 200758956 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, автомобіль позивача було застраховано (а.с. 108) та [PERSON] в межах передбаченого полісом ліміту страхового відшкодування виплачено 130 000,00 грн. (а.с. 132-135). Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Тобто нормами частини другої статті 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який відшкодовує шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, яким є його законний володілець. Згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Верховний Суд неодноразово в своїх постановах зазначав, що тлумачення частини 1 статті 1172 ЦК України свідчить, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником, у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і завдав відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), проходженням стажування, посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі статтею 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 177/472/16 (провадження № 61-2796св20), зазначено, що «в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зроблено висновок, що аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм». Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Відповідачем не спростовано того факту, що її працівник [PERSON] на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди мав право користування автомобілем ВАЗ-2102 н.з. [NUMBER] , який, як не заперечується відповідачем, належить підприємству. При цьому незалежно від того, чи він ним володів як адміністратор комунікаційних систем, чи як виконувач обов`язки бригадира, доказів того, що [PERSON] будучи працівником підприємства, незаконно ним користувався чи користувався не в робочих цілях (акти, розпорядження про винесення догани з цієї підстави, тощо), відповідачем до суду не надано. Тому з врахуванням вищезазначеного, суд вважає вимоги про стягнення з відповідача, як роботодавця винуватця, матеріального збитку, завданого дорожньо-транспортною пригодою, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимоги про стягнення судових витрат, понесених позивачем на проведення експертизи, суд вважає необхідним зазначити наступне. Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Склад та розмір судових витрат, зокрема, пов`язаних із проведенням експертизи, входить до предмета доказування у справі. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Відсутність документального підтвердження судових витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, тощо. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Положення статті 139 ЦПК України передбачають, що судом встановлюється розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Учасниками справи є, зокрема, сторони, треті особи (частина перша статті 42 ЦПК України). Сторонами в цивільному процесі є позивач в відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України). Отже, положення ЦПК України встановлюють порядок проведення експертизи на замовлення учасника справи та порядок відшкодування витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони. Це означає, що для відшкодування витрат, пов`язаних з призначенням та проведенням експертизи як певної процесуальної дії, призначення та проведення експертизи має відбуватися в межах виключно судового процесу, оскільки статус учасника справи, зокрема сторони у справі, особа набуває після звернення до суду з позовом та відкриття провадження у справі. Враховуюче те, що замовлення експертизи та отримання експертного висновку відбулося за ініціативою позивача [PERSON] до його звернення до суду з позовом, то підстав для відшкодування йому витрат на складення такого експертного висновку відсутні. На підтвердження зазначеного також свідчать норми частини сьомої статті 106 ЦПК України, які надають право учаснику справи подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи. Отже, здійснення учасником справи замовлення експертного дослідження у поза процесуальному порядку обмежує право іншої особи приймати участь у процесі проведення експертизи, зокрема подавати заяву про відвід експерта. Вказане узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 824/647/19-а (провадження № К/9901/31359/20, та у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 524/710/21 (провадження № 61-1693 св 22). Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За змістом пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що «[…] визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення». Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення моральної шкоди в сумі 3 000,00 грн.. Частиною першою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем на сплачено судовий збір за вимогу майнового характеру в сумі 908,00 грн. (а.с. 56), однак оскільки вимога про відшкодування йому судових витрат в цій частині не заявлялась (а.с. 158), вони покладаються на позивача. За вимогу немайнового характеру судовий збір в сумі 908,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial