Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з указаним позовом до [PERSON] , мотивуючи свої вимоги тим, що 23 грудня 2017 року він надав [PERSON] позику в сумі 1000 доларів США, які остання зобов`язалась повернути через 2 роки. На підтвердження укладеного договору позики та його умов була оформлена розписка від 23.12.2017 року. Після спливу терміну повернення боргу у грудні 2019 року він нагадав відповідачу про необхідність повернення боргу і вона йому пообіцяла, що кошти поверне, однак не повернула, зобов`язання за договором позики не виконала. Крім того, за договором позики відповідач зобов`язалась сплачувати проценти за користування коштами по 500 грн щомісяця протягом двох років. Заборгованість по процентах становить 12000 грн., яка відповідачем не сплачена. Його спроби вирішити дане питання позасудовим шляхом не дали позитивних результатів, відповідач перестала виходити з ним на зв`язок та ухиляється від повернення позичених коштів на нарахованих відсотків. Посилаючись на викладене, позивач просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики від 23.12.2017 року у розмірі 1000 доларів США та відсотки за договором позики від 23.12.2017 року у розмірі 12000 грн. Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, в судове засідання не з`явився, в позовній заяві міститься клопотання про розгляд справи без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.2). Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. З урахуванням зазначеного положення ЦПК України та клопотання позивача суд вирішив можливим розглянути справу у його відсутність. Відповідач, належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання (а.с. 30), в судове засідання не з`явилась без повідомлення причин неявки, заяв, клопотань чи відзиву суду не надала. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до положення ч.2 ст.247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши наявні в справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 23 грудня 2017 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 1000 доларів США на два роки. [PERSON] зобов`язалась сплачувати проценти кожного місяця по 500 грн протягом двох років. Укладення договору позики підтверджується розпискою, написаною власноручно [PERSON] (а.с.3). Факт написання 23 грудня 2017 року розписки відповідачем не спростовано. Зміст розписки свідчить про укладення між сторонами договору позики. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За договором позики відповідач зобов`язалась сплачувати проценти за користування позиченими коштами по 500 грн щомісяця протягом двох років. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за цим договором, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги. За договором позики від 23 грудня 2017 року відповідач зобов`язалась повернути кошти позивачу через 2 роки, тобто до 23 грудня 2019 року. Судом встановлено, що відповідач не виконала умови договору щодо повернення позики в розмірі 1000 доларів США разом із нарахованими на них процентами в розмірі 12000 грн. (500 грн. х 24 місяці=12000 грн.). Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 (провадження № 61-6674св21), від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц (провадження № 61-96св21), від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц (провадження\~\~№ 61-41785св18), від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц (провадження № 61-586св17). Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідач [PERSON] договір позики не оспорювала, не просила визнати його недійсним чи удаваним правочином. Згідно ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Сторонам надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази. На відповідача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 78-80 ЦПК України, протилежне на що позивач посилається як на підставу своїх вимог. Відповідач не\~надала відзиву\~на позов та доказів, які спростовують вимоги позивача. Судом встановлено, що відповідач у добровільному порядку не вчиняє дій, спрямованих на повернення позивачу позиченої суми коштів, тобто не виконує свої зобов`язання за договором позики. Доказів протилежного відповідачем не надано. Таким чином, суд вважає, що факт порушення відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної сплати коштів у строки, передбачені договором позики, знайшов своє підтвердження в суді. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Враховуючи на викладене вище, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що права позивача [PERSON] порушені неналежним виконанням відповідачем [PERSON] зобов`язання за договором позики від 23.12.2017 року, на підставі чого позовні вимоги є доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 23.12.2017 року у розмірі 1000 доларів США та відсотків за договором позики від 23.12.2017 року у розмірі 12000 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп., оскільки позивача [PERSON] на час подачі позовної заяви до суду звільнено від сплати судового збору згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI (з послідуючими змінами та доповненнями). Відповідно до ст.ст.526, 530, 625, 629, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: approved