Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом в якому просить усунути перешкоди у користуванні нею та її малолітнім сином будинку за адресою: [ADDRESS] , які чинить відповідач по справі, шляхом ухвалення рішення про вселення її та сина до будинку, також просить стягнути з відповідача судовий збір. Свої вимоги мотивує тим, що 2021 року вона розірвала шлюб з відповідачем, від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] 2012 р.н., за час перебування у шлюбі подружжям було придбано житловий будинокза адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 01.09.2017 року. В будинку не зареєстровані ні позивач, ні відповідач та їх малолітній син, що підтверджується домовою книгою. Відповідач не погоджується прописувати позивачку в будинку та прописати сина. Позивачка з сином проживають окремо, так як відповідач вигнав їх. Особистого житла [PERSON] не має, тому вимушена винаймати житло. Припинення сімейних стосунків не позбавляє права позивачки користуватись вищезазначеним будинком, крім того позбавлення прав користуванням будинком є порушенням малолітнього [PERSON] 2012 р.н., що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Представник позивачки в судове засідання наполягав на задоволенні позовних вимог, оскільки після розлучення сторін по справі, відповідач не дає можливості позивачці проживати в будинку, який було придбано у шлюбі, він змінив замки, що вимушує позивачку разом з малолітньою дитиною проживати на орендований квартирі. Відповідач у судове засідання частково заперечував проти задоволення позовної заяви, оскільки вважає, що розгляд даної справи повинен бути зупиненим до розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку у майні, яка перебуває у спільній власності подружжя, що перебуває в провадженні іншого судді Біляївського районного суду Одеської області та надав ухвалу суду по зазначеній справі про відкриття провадження у справі та забезпечення позову. Крім того наголошує, що позивачка з дитиною проживали за вказаною адресою, при цьому він жив окремо продовжуючи сплачувати комунальні платежі. Та, в серпні 2021 року вона з дитиною виїхала з будинку, забравши з собою майно і тільки в вересні 2021 року він замінив замки. Наразі, через рік вона виявила бажання вселитись назад. Відповідач не заперечує проти вселення до будинку дитини, та не бажає вселення туди колишньої дружини. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 18.08.2012 року сторони у справі зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 08.06.2021 року (а.с. 9). У шлюбі народився син - [PERSON] [INFO] (а.с. 10). Згідно договору купівлі-продажу від 01.09.2017 року, за час перебування сторін у справі в шлюбі, відповідач [PERSON] придбав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] , право приватної власності на будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, за [PERSON] , що підтверджується витягами за № 96110978 від 01.09.2017 року та № 292660128 від 25.12.2021 року (а.с. 11-17). Згідно домової книги на адресою будинку відповідача [ADDRESS] не зареєстровані, ні позивач, ні відповідач та їх син (а.с. 18-20). Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 47 Конституції України кожен громадянин має право на житло, і держава створює умови, на підставі яких кожен має можливість побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусового позбавлений житла не інакше як за рішенням суду. Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Реалізуючи свої майнові права, оскільки згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України - ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, [PERSON] просить усунути перешкоди у користуванні нею нерухомого майна, шляхом їі та сина вселення. Частиною першою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом положень указаних норм права суд, шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. При цьому особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно ч. 1, 2 ,4 ст. 156 ЖК України,члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК України). Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (ч. 1 ст. 405 ЦК України). У відповідності до ч. 2 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. За ч. 1 ст. 3 цієї Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ст.27 Конвенції про права дитини). У відповідності до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», охороною дитинства є система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Частиною 2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч. 1 ст. 176 СК України батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (Kryvitska and kryvitskyy v. Ukraine, заява №30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Наразі, в будинку, що був придбаний одним із подружжя в період шлюбу, замінені замки, що також визнав в судовому засіданні відповідач, позивачка разом з дитиною не може самостійно вселитись до будинку та проживати в ньому. Відповідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. З обставин справи вбачається, що без рішення суду, в наслідок виниклих обставин дитина - [PERSON] , [INFO] проживає з матір`ю, яка опікується ним, забезпечує його життєві потреби та виховання. Відповідно до статі 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У зв`язку з вищевикладеним, та на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач та її представник посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд прийшов до висновку, що оскільки позивач на даний час в законному порядку не втратила права користування вказаним будинком, як колишній член сім`ї відповідача, вона мала та має право користуватись будинком та проживати в ньому, на рівних правах з власником. Крім того, позивач є матір`ю малолітньої дитини, яка проживає з нею, що також не заперечував відповідач, та просив вселити дитину до будинку, тому слід усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом вселення [PERSON] та її малолітнього сина до нього.

Outcome: approved