Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

20 червня 2022 року позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача ТзОВ «Пологовий будинок «Лелека» про стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона, будучи вагітною, 27 листопада 2021 року уклала з відповідачем Попередній Договір про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (далі по тексту рішення - Попередній договір). Відповідно до положень Попереднього договору сторони взяли на себе зобов`язання укласти в термін з 22 по 32 (або 32 по 34) тиждень вагітності Основний договір про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів. Позивач вказує, що на підставі Основного договору вона мала отримати в ТзОВ «Пологовий будинок «Лелека» кваліфіковану медичну допомогу, що полягає у веденні пологів на основі діючих нормативних документів Міністерства охорони здоров`я України, обов`язкових протоколів і стандартів медичної допомоги. На виконання п. 1.4 Попереднього договору вона сплатила ТзОВ «Пологовий будинок «Лелека» авансовий платіж в розмірі 62 303 гривень. Однак, Основний договір між нею та відповідачем укладено не було. У зв`язку з введенням в Україні воєнного стану ТзОВ «Пологовий будинок «Лелека» призупинило свою діяльність, про що належним чином її проінформовано не було. З огляду на те, що відповідач самоусунувся від виконання Попереднього договору вона була вимушена народжувати дитину в Республіці Польща. 06 квітня 2022 року на всі відомі поштові адреси відповідача вона направила претензію з вимогою про повернення сплачених коштів. В зв`язку з тим, що відповідач не вжив жодних заходів для повернення коштів вона звернулась за правовою допомогою до адвоката Богачука Я. О. Адвокат надіслав ТзОВ «Пологовий будинок «Лелека» досудову претензію, яку відповідач також проігнорував, що зумовлює необхідність звернення до суду з цим позовом. Пунктом 1.8 Попереднього договору передбачено, що в разі неукладення Основного договору, сплачені нею кошти підлягають поверненню на її вимогу впродовж 5 робочих днів. На переконання позивача, сплачені нею кошти є безпідставно набутими відповідачем, оскільки вона сплатила відповідачу кошти, як оплату вартості послуг, передбачених Основним договором, а неукладення Основного договору свідчить, що таких послуг вона не отримала. Відтак, відповідач зобов`язаний повернути вказані кошти. Крім того, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України вона має право на відшкодування 3% річних та інфляційних втрат за весь час прострочки виконання зобов`язання. За уточненим в ході розгляду справи розрахунком позивача, виходячи з суми боргу в розмірі 62 303 гривень, 3 % річних становить 645,22 гривень, інфляційні втрати - 4 049,69 гривень. На підставі наведеного, позивач просить стягнути з ТзОВ «Пологовий будинок «Лелеки» в свою користь 66 997,92 гривень, з яких 62 303 гривень - сума сплачених коштів, які підлягають поверненню, 645,22 гривень - 3% річних, 4 049,69 гривень - інфляційні втрати. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача в свою користь судові витрати у справі, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 гривень. Ухвалою судді від 21 червня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 31 серпня 2022 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Мотивуючи свою позицію, представник відповідача вказує, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. Введення воєнного стану в Україні та його продовження по сьогодення стало обставиною непереборної сили для ТзОВ «Пологовий будинок «Лелека» та таким, що унеможливило виконання своїх обов`язків перед позивачем за Попереднім договором, оскільки будівля пологового будинку (адреса: [ADDRESS] ) зазнала обстрілів та значних пошкоджень. З березня ТзОВ «Пологовий будинок «Лелеки» призупинило свою роботу та наразі не приймає пацієнтів. Покликаючись на ч. 1 ст. 530 ЦК України та ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», відповідач просить в задоволенні позову відмовити. Представник позивача Богачук Я. О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, які наведені в позовній заяві, з врахуванням уточнених розрахунків суми стягнення, просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Прокопенко К. М. у судовому засіданні позов заперечила з підстав, які зазначені у відзиві на позовну заяву, просить в задоволенні позову відмовити повністю. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши представлені в справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти (ч. 1, ч. 2 ст. 11 ЦК України). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України). Суд установив, що 27 листопада 2021 року між ТзОВ «Пологовий будинок «Лелека», як медичним закладом, та [PERSON] , як пацієнтом, укладено Попередній договір № 269ПП/11/2021 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) Пакет «Стандарт» (а. с. 8 -10). Відповідно до п. 1.1 Попереднього договору сторони прийняли на себе зобов`язання у термін з 22 по 32 тижня вагітності пацієнта (у разі спостереження вагітності в медичному закладі або афілійованих закладах) або з 32 до 34 тижня вагітності пацієнта (у разі спостереження вагітності у інших медичних закладах) укласти Договір про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність), Пакет «Стандарт» (Основний договір), на умовах якого пацієнт зможе отримати від медичного закладу кваліфіковану медичну допомогу, що полягає у веденні пологів пацієнта на основі діючих нормативних документів Міністерства охорони здоров`я України, обов`язкових протоколів і стандартів медичної допомоги та стандартів і протоколів, прийнятих в медичному закладі, в обсязі та на умовах, передбачених Основним договором . Пунктом 1.4 Попереднього договору сторони домовились, що при підписанні цього договору пацієнт здійснює на користь медичного закладу авансовий платіж у розмірі 62 303,00 гривень, що дорівнює ціні/вартості послуг медичного закладу за Основним договором. Грошові кошти, сплачені пацієнтом у якості авансового платежу за цим Попереднім договором зараховуються в рахунок оплати ціни послуг медичного закладу за Основним договором (п. 1.6 Попереднього договору). У разі відмови пацієнта або медичного закладу від укладення Основного договору у термін, передбачений п. 1.1 цього Попереднього договору, зобов`язання за цим Попереднім договором припиняються, грошові кошти, сплачені в якості авансового платежу за даним Попереднім договором, підлягають поверненню медичним закладом пацієнтові протягом 5 робочих днів з моменту одержання відповідної письмової вимоги пацієнта (п. 1.8 Попереднього договору). Суд установив, що 27 листопада 2021 року [PERSON] на виконання п. 1.4 Попереднього договору сплатила ТзОВ «Пологовий будинок «Лелека» 62 303,00 гривень, що підтверджується рахунком-фактурою №67954 від 27 листопада 2021 року та розрахунковим чеком ТзОВ «Пологовий будинок «Лелека» (а. с. 11, 12). Сторони підтверджують, що Основний договір між [PERSON] та ТзОВ «Пологовий будинок «Лелека» укладений не був. Копією свідоцтва про народження підтверджується, що [PERSON] [INFO] народила дитину в Республіці Польща (13-14, 15-16). Також установлено, що [PERSON] 06 квітня 2022 року зверталась до відповідача з письмовою претензією, в якій, зокрема, зазначала, що ТзОВ «Пологовий будинок «Лелека» належним чином не повідомив її про припинення виконання зобов`язань за Попереднім договором, не проінформувало її про подальший можливий алгоритм дій пацієнта у разі неможливості надання медичним закладом повноцінної медичної допомоги. У вказаній претензії позивач вказує на порушення відповідачем п. 1.8 Попереднього договору щодо повернення їй коштів. Свою письмову претензію позивач надіслала на поштові адреси відповідача:1) [ADDRESS] ; 2) [ADDRESS] ; 3) [ADDRESS] (а. с. 17-19, 20, 21-23). Відомості про надання відповідачем відповіді на претензію [PERSON] в матеріалах справи відсутні. Крім того, на поштові адреси ТзОВ «Пологовий будинок «Лелека» 06 червня 2022 року адвокат Богачук Я. О. надіслав досудову вимогу про повернення коштів, в якій [PERSON] ставить вимогу до відповідача про повернення їй до 10 червня 2022 року 62 303,00 гривень, сплачених за Попереднім договором. Трекінгом «Укрпошта» підтверджується отримання відповідачем досудової вимоги 09 та 10 червня 2022 року (а. с. 23-24, 25-29). Станом на день розгляду справи ТзОВ «Пологовий будинок «Лелека» не повернуло [PERSON] кошти, сплачені нею за Попереднім договором. Відповідно ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (ч. 3 ст. 635 ЦК України). З пояснень представників сторін та з досліджених судом письмових доказів суд установив, що ТзОВ «Пологовий будинок «Лелека» та [PERSON] в обумовлений Попереднім договором термін Основний договір не уклали. При цьому, ТзОВ «Пологовий будинок «Лелека» (як надавач медичних послуг) належним чином не проінформувало [PERSON] про неможливість укладення Основного договору, а також про причини та наслідки (для споживача таких послуг) невиконання медичним закладом взятих на себе за Попереднім договором зобов`язань. Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, із чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17). Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 ЦК України). Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані іншими спеціальними інститутами цивільного права. Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норми глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Вказана правова позиція висловлена Верховним судом у Постанові КЦС ВС від 14.04.2020 по справі № 495/2442/16-ц. Предметом спору в цій справі є стягнення коштів, сплачених на підставі Попереднього договору в якості авансу за медичні послуги з ведення пологів, що мали надаватись на підставі Основного договору, який так і не був укладений між сторонами, а медичні послуги з ведення пологів медичним закладом позивачу не надані. Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Встановлені судом обставини справи дають підстави для висновку, що відповідач самоусунувся від виконання Попереднього договору, що в розумінні ч. 3 ст. 635 ЦК України свідчить про припинення зобов`язань, встановлених Попереднім договором. Таким чином, правова підстава для подальшого збереження отриманого відповідачем авансового платежу за Попереднім договором відпала. Під відсутністю правової підстави набуття, збереження майна розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена. Таким чином суд дійшов висновку, що оскільки Попередній договір, укладений між сторонами, є таким, що припинений на підставі ч. 3 ст. 635 ЦК України, то отримані ТзОВ «Пологовий будинок «Лелека» кошти за Попереднім договором в розмірі 62 303,00 гривень підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала. Разом з тим, суд відхиляє аргументи відзиву відповідача щодо наявності підстав для відмови в позові в зв`язку з настанням обставин непереборної сили з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) - це надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством. 28 лютого 2022 року Торгово-промислова палата України оприлюднила офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин, яким визнала військову агресію рф проти України форс-мажорними обставинами з 24 лютого 2022 року. Обставини форс-мажору, за загальним правилом, звільняють сторони від відповідальності за порушення зобов`язання, тобто від нарахування неустойки (штрафу, пені) за неналежне виконання зобов`язань. Таким чином, введення воєнного стану на території України є форс-мажором та може бути підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Однак, настання обставини непереборної сили не може бути підставою для звільнення особи від обов`язку повернути безпідставно збережені кошти. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані спеціальною нормою цивільного законодавства. Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частина друга статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу (основне зобов`язання), суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та трьох процентів річних від простроченої суми. Безпідставне збереження відповідачем коштів, сплачених позивачем за Попереднім договором, є підставою для нарахування платежів, передбачених ст. 625 ЦК України, а наявність форс-мажору не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами. Платежі, встановлені ст. 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Стаття 617 ЦК України встановлює загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а ст. 625 ЦК України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання. Отже, суд дійшов висновку, що відповідач прострочив виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення позивачу безпідставно збережених грошей, а тому у відповідача виник обов`язок сплатити позивачу разом з сумою основного боргу три проценти річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, розмір яких визначений з урахуванням наданого позивачем розрахунку. Належних і допустимих доказів на спростування указаного розрахунку та/або свого розрахунку відповідачем надано не було. Крім того, представник відповідача в судовому засіданні підтвердила, що вона не має заперечень щодо здійснених стороною позивача розрахунків трьох процентів річних та інфляційних втрат. Визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які їх регулюють, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі та стягнення з ТзОВ «Пологовий будинок «Лелека» в користь [PERSON] 66 997, 92 гривень, з яких 62 303,00 гривень - кошти сплачені за Попереднім договором, 4 049,69 гривень - інфляційні втрати та 645,22 гривень - 3 % річних. Розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Згідно з положеннями ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору за цим позовом на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а також, враховуючи висновок суду про задоволення позову, судовий збір в сумі 992,40 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною третьою ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 137 ЦПК України). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Суд установив, що 06 червня 2022 року між адвокатом Богачуком Я. О. та Власюк В. В. укладено договір про надання послуг професійної правничої допомоги. Пунктом 1.1 вказаного договору визначено, що адвокат приймає на себе доручення клієнта по наданню послуг професійної правничої допомоги в справі про повернення (стягнення) раніше сплачених клієнтом для ТзОВ «Пологовий будинок «Лелека» коштів в сумі 62 303,00 гривень, а клієнт зобов`язується оплатити вартість послуг адвоката по наданню правничої допомоги і фактичні витрати адвоката, понесені ним у зв`язку з виконанням цього договору. Порядок оплати вартості послуг професійної правничої допомоги адвокат Богачук Я. О. та [PERSON] обумовили в розділі 8 договору про надання послуг професійної правничої допомоги. За надану адвокатом правничу допомогу у справі клієнт сплачує фіксовану плату в розмірі 6 000 гривень. Оплата за надані послуги здійснюється клієнтом таким чином: в день укладення договору - 3000 гривень; в день підготовки позовної заяви - 3000 гривень. Крім того, стороною позивача на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу подано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Установлено, що [PERSON] понесла витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 6000,00 гривень, що підтверджується копіями меморіального ордеру від 06 червня та дублікатом квитанції від 20 червня 2022 року. Наведене дає підстави для висновку, що витрати [PERSON] на правничу допомогу в розмірі 6000 гривень є доведеними та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому, суд також враховує, що відповідач не подав клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Outcome: approved