Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

04.01.2022 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Причорноморського державного регіонального геологічного підприємства, в якій просить суд стягнути з Причорноморського державного регіонального геологічного підприємства на його - [PERSON] користь суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 липня 2020 року по 31 жовтня 2021 року включно у розмірі 78\~500,38 грн. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що згідно договору підряду №151/07/20 від 09.02.2021 р., він працює у Причорноморському державному регіональному геологічному підприємстві на посаді матросу 1-го класу НДС «Іскатєль». Однак, як вказує позивач, в порушення вимог ст. 115 КЗпП України, йому несвоєчасно виплачується заробітна плата, тому за період з 01 липня 2020 року по 31 жовтня 2021 року борг становить 78\~500,38 грн. Посилаючись на порушення відповідачем його права на отримання заробітної плати у встановлені законом строки, [PERSON] звернувся до суду з відповідним позовом. Вказана справа перебувала в провадженні судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І. Згідно розпорядження керівника апарату Київського районного суду м. Одеси від 24.05.2022 року щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, відповідно до пункту 2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 947/33/22, провадження №2/947/1338/22. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 26.05.2022 року було прийнято до розгляду цивільну справу №947/33/22 за позовом [PERSON] до Причорноморського державного регіонального геологічного підприємства про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.07.2022 року було витребувано у Причорноморського державного регіонального геологічного підприємства відомості про нараховану, але не виплачену заробітну плату матросу 1 класу НДС «Іскатєль» [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . У судове засідання 15.09.2022 року позивач не з`явився, однак разом з позовною заявою надав суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, а також зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача - Причорноморського державного регіонального геологічного підприємства про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином шляхом надсилання судової ухвали та повісток на адресу місцезнаходження, зазначену у позовній заяві, у судові засідання не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. При цьому, суд зазначає, що відповідно до п.1 ч.7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Приймаючи до уваги, що судові відправлення були повернуті поштою із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», суд зазначає, що відповідач про час та місце судових засідань повідомлений належним чином. Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України за згодою позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, згідно договору підряду № 151/07/20 від 01.07.2020р., [PERSON] по теперішній час працює у Причорноморському державному регіональному геологічному підприємстві на посаді матросу 1-го класу НДС «Іскатєль». Пунктом 3.1. договору передбачено, що замовник зобов`язується виплачувати винагороду в розмірі 6\~332,00 грн. в місяць. Сума матеріальної винагороди при її виплаті оподатковується передбаченими законодавством України податками. Згідно розрахункових листів, наданих позивачем, вбачається, що відповідач заборгував позивачу заробітну плату за період з 01 липня 2020 року по 31 жовтня 2021 року на загальну суму 83\~597,64 грн. При цьому, суд зазначає, що у наданій позовній заяві позивач просить суд стягнути суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 липня 2020 року по 31 жовтня 2021 року включно у розмірі 78\~500,38 грн., а відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно зі ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Будь-яких доказів проведення повного розрахунку з позивачем невиплаченої заробітної плати відповідач суду не надав. Таким чином, свого обов`язку з оплати праці позивача відповідачами не виконано, факт нарахування позивачу заробітної плати у спірний період часу та невиплати нарахованої заробітної плати відповідачами не спростований. Відповідно до ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Суд на підставі ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд, дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: approved