Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

29 грудня 2021 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. В позові [PERSON] зазначає, що 4 червня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. вчинив виконавчий напис № 91848 про стягнення з позивача на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» заборгованості в сумі 39 052 грн. 64 коп. за кредитним договором № 1209/5319ВСLIA від 15.10.2013 року між позивачем та публічним акціонерним товариством «Платинум Банк». Позивач вважає, що виконавчий напис вчинено з грубим порушенням вимог законодавства, а тому він не підлягає виконанню, з таких підстав. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року, яка набрала законної сили, визнано незаконною постанову Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 662 від 26.11.2014 року в частині посилання на те, що для стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, нотаріусу надається, зокрема, оригінал кредитного договору. У зв`язку з викладеним застосуванню підлягають положення постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 від 29.06.1999 року, згідно з яким для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин, подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів). Так як договір між позивачем та первісним кредитором нотаріально не посвідчувався, вчинення на ньому виконавчого напису є таким, що суперечить вимогам закону. В порушення статті 88 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, оспорюваний напис вчинений у відсутність документів, що підтверджують безспірність заборгованості. Позивачем був укладений договір кредитування з публічним акціонерним товариством «Платинум Банк», проте в порушення вимог цивільного законодавства жодної інформації про заміну кредиторів він не отримував. Разом з тим право вимоги за кредитним договором, де позивач є позичальником, неодноразово передавалось наступним кредиторам, останнім в ланцюгу яких є відповідач в справі - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс». За тих обставин, що боржник у випадку заміни кредитора не був письмово повідомлений про цю подію, про обсяг невиконаного зобов`язання, що було прийнято наступним кредитором, виконавчий напис є таким, що не грунтується на законодавстві, а боржник вправі не виконувати свого обов`язку новому кредиторові. Відсутність інформації про перехід права вимоги до наступного кредитора унеможливлює з`ясування питання, чи наявне у наступного кредитора право пред`явлення вимоги саме в тій сумі, яка є предметом виконавчого напису чи ним було прийняте право вимоги виконання зобов`язань в іншому обсязі. В порушення статті 88 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, відповідачем нотаріусу не надано доказів того, що вказаний строк не сплив, беручи до уваги дату укладення договору з первісним кредитором, якою є 15 жовтня 2013 року. Відповідачем не дотриманий порядок попереднього врегулювання спору, який зводиться до обов`язкового направлення боржнику письмової вимоги про усунення порушень за договором кредитування, свідченням чого є неотримання ним цієї вимоги та необізнаність про наявність виконавчого напису аж до моменту, коли він дізнався про відкрите виконавче провадження. В порушення п. 2.3. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України письмова вимога про усунення порушень позивачеві не направлялась. Всі означені обставини свідчать про протиправність виконавчого напису. За вказаних обставин фінансовій установі належало б діяти у відповідності до договору між сторонами, відповідно до якого спори та суперечки між сторонами за договором передаються на розгляд суду в порядку, передбаченому чинним законодавством України. У зв`язку з викладеним позивач просить про визнання виконавчого напису нотаріуса від 04.06.2021 року таким, що не підлягає виконанню. Судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 908 грн. 00 коп. за подання позову та 454 грн. 00 коп. - за подання заяви про забезпечення позову, а також витрати з отримання професійної правничої допомоги в сумі 3500 грн. просить покласти на відповідача. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої В.П. від 30.12.2021 року позовну заяву залишено без руху. На підставі ухвали судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої В.П. від 06.01.2022 року позов прийнято до розгляду і в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Заходи забезпечення доказів, позову не застосовувались. В судове засідання позивач не з`явився. Його представник надала суду письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову і вирішення справи без її участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Представник відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явився, клопотання про вирішення справи у його відсутність або про відкладення судового розгляду не надав, проте надав суду письмовий відзив. Треті особи, належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання, до суду не з`явилися. Зазначені обставини у відповідності до ст. 223 ЦПК України зумовили розгляд справи без участі представника відповідача, приватного нотаріуса, що вчинив оспорюваний напис, та приватного виконавця. З відзиву представника відповідача слідує, що позовні вимоги [PERSON] відповідач не визнає з огляду на таке. Відповідач набув права висування вимоги до позивача на підставі договору факторингу № 250521-ФК від 25.05.2021 року, тому до нього у відповідності до вимог цивільного законодавства перейшли права первісного кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. І так як у позивача на момент укладення договору факторингу була наявна заборгованість за кредитним договором № 1209/5319ВСLIA від 15.10.2013 року в сумі 37 502 грн. 64 коп., відповідач правомірно звернувся до нотаріуса з заявою про видачу виконавчого напису. У зв`язку з викладеним позивач просить про відмову в задоволенні позову. До початку судового розгляду, а саме: 15 серпня 2022 року, до суду надійшла заява представника відповідача про визнання позову, яка містить прохання про відшкодування позивачеві 50 відсотків сплаченого ним судового збору за рахунок коштів державного бюджету у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України. Окрім того, відповідачем надано клопотання в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України про зменшення до 1000 грн. витрат з отримання професійної правничої допомоги, які належить присудити позивачеві, з огляду на таке. Справа за позовом [PERSON] не є складною, мережа Інтернет містить багато судових рішень та роз`яснень і консультацій з вказаних правовідносин, відповідач визнав позов, не здійснював дій, спрямованих на витрачення додаткових ресурсів для постановлення рішення у справі, не вчиняє дій, направлених на затягування розгляду справи, у позивача об`єктивно існує заборгованість перед відповідачем. Всі перелічені обставини, на думку представника відповідача, є підставою для зменшення розміру судових витрат. З`ясувавши обставини справи і перевіривши їх наданими сторонами доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 21 травня 2013 року між публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1209/5319ВСLIA від 15.10.2013 року (а. с. 10). 4 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. вчинений виконавчий напис про стягнення з позивача на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», яке у відповідності до договору факторингу № 250521 від 25.05.2021 року отримало право висування грошової вимоги до позивача за кредитним договом № 1209/5319ВСLIA від 15.10.2013 року від товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет», укладеним між публічним акціонерним товариством «Платинум Банк», заборгованості за вказаним договором в сумі 39 052 грн. 64 коп. (а. с. 10). До отримання відповідачем права висування грошової вимоги до позивача право вимоги за договором № 1209/5319ВСLIA неодноразово передавалось наступним кредиторам: 30 липня 2014 року від публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бізнесфінанс» на підставі договору факторингу № 20140730-Г (1); 17 червня 2015 року від товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бізнесфінанс» до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на підставі договору факторингу № 1706/01 (2); 24 липня 2018 року від товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» на підставі договору факторингу № 20182407-1/2 (3); 9 липня 2020 року від товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» на підставі договору факторингу № 20/ФК (4), яке 25 травня 2021 року передало вказане право відповідачу на підставі договору факторингу № 250521 (5). Право нотаріусів вчиняти виконавчі написи внормовано статтями 87, 88 Закону України «Про нотаріат», відповідно до яких для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Перелік таких документів встановлений Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 від 29.06.1999 року, згідно з яким для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин, подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів). І хоча постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 662 від 26.11.2014 року у вказаний «Порядок…» внесено зміни в частині посилання на те, що для стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, нотаріусу надається, зокрема, оригінал кредитного договору, проте Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року, яка набрала законної сили, ці зміни визнані незаконними, що означає необхідність застосування постанови Кабінету Міністрів України Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 в редакції від 29.06.1999 року, в якій зазначено, що для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин, подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів). Так як договір між позивачем та первісним кредитором нотаріально не посвідчувався, вчинення на ньому виконавчого напису є таким, що суперечить вимогам закону. Означений висновок наявний в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 року в справі № 910/10374/17, у відповідності до якого кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку, і цей висновок у відповідності до ст. 263 ЦПК України враховує суд при розв`язанні подібних правовідносин. З наведених судом норм Закону України «Про нотаріат» (ст. ст. 87, 88 Закону) витікає, що лише безспірна заборгованість може стати підставою для вчинення виконавчого напису нотаріуса. Семантика прикметника «безспірна» означає, що така заборгованість є прийнятною для сторін, жодною з яких вона не оспорюється. Між тим твердження позивача полягають в тому, що він оспорює розмір заборгованості, наявності якої не визнає. Про те, що заборгованість позивача не є безспірною, свідчить відсутність інформації у боржника про відступлення права вимоги кредитором у правовідносинах наступним кредиторам, яке (відступлення) характеризується необхідністю дотримання встановленої законом процедури. Зокрема, новий кредитор отримує права первісного кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав (ст. 514 ЦК України). Ризик настання несприятливих для нового кредитора наслідків у разі неповідомлення боржнику у письмовому вигляді про заміну кредитора встановлений статтею 516 ЦК України. Право боржника не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні внормовано статтею 517 ЦК України. Право боржника висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, внормовано статтею 518 ЦК України. Між тим судом встановлено, що право вимоги за кредитним договором, укладеним з первісним кредитором, п`ять разів передавалось наступним кредиторам, в ланці яких відповідач є останнім. За вказаних обставин суд не вправі констатувати безспірність заборгованості за кредитним договором, у виконання зобов`язань за яким вчинений оспорюваний виконавчий напис, як однієї з передумов для звернення до нотаріуса для отримання виконавчого напису. Як випливає із змісту правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 20.05.2015 року у справі № 6-0158цс15, можна говорити про правильність вчиненої нотаріальної дії у вчиненні виконавчого напису лише за умов, що 1) нотаріусу надані всі необхідні документи, визначені Переліком, що підтверджують безспірність заборгованості; 2) за наявності доказів належного направлення відповідачем письмової вимоги про усунення порушень; та 3) наявності доказів належного отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень. Вирішуючи позов на користь позивача, суд погоджується і з його твердженнями про відсутність доказів про дотримання відповідачем порядку досудового врегулювання спору, а саме: ненаправлення боржнику письмової вимоги про усунення порушень. Згаданою статтею 88 Закону України «Про нотаріат» внормовано право вчинення виконавчого напису лише за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Як встановлено судом, договір між позивачем та первісним кредитором укладений 15 жовтня 2013 року. Доказів про те, що останній кредитор не пропустив строк пред`явлення вимоги про видачу виконавчого напису, суду не надано, тому виконавчий напис не підлягає виконанню і з цих підстав. Таким чином, суд доходить висновку, що сукупності умов, які свідчили б про правильність здійснення виконавчого напису, фінансовою установою дотримано не було, що є підставою для ухвалення рішення на користь позовних вимог. Вирішуючи клопотання про покладення на відповідача видатків зі сплати професійної правничої допомоги, суд виходить з такого. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Як випливає з п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до наданому суду договору про надання правової допомоги від 23.12.2021 року адвокат приймає на себе зобов`язання надати клієнту допомогу по захисту його прав та законних інтересів, зокрема, у судах загальної юрисдикції у справах про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню (а. с. 12). З акту прийому-передачі виконаних робіт від 23.12.2021 року слідує, що вартість послуг, наданих адвокатом, до яких входить підготовка адвокатського запиту щодо надання копії виконавчого напису, кредитного договору за виконавчим провадженням № 67022338, заяви про вжиття заходів забезпечення позову, позовної заяви про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, становить 3500 грн. (а. с. 13). Означену суму сплатив позивач у відповідності до квитанції до прибуткового касового ордера (а. с. 13). Частиною 4 статті 137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) (1); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) (2); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (3); ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (4). Недотримання вимог частини четвертої цієї статті може зумовити зменшення судом розміру витрат на правничу допомогу за клопотанням іншої сторони (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). Як зазначено судом, представник відповідача подав клопотання у відповідності до ч. 5 ст. 137 ЦПК України. Вирішуючи питання про розмір витрат на правничу допомогу, який належить покласти на відповідача, суд у відповідності до ст. 137 ЦПК України бере до уваги, що не весь оплачений позивачем обсяг робіт, що зазначений в акті приймання-передачі, виконаний адвокатом, яка не звернулась до суду з заявою про забезпечення позову, а також не надала суду копію кредитного договору за виконавчим провадженням № 67022338, що може свідчити про ненаправлення адвокатського запиту, звернення з яким до фінансової установи передбачено договором про надання професійної правничої допомоги. У відповідності до висновку в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналіз наведених умовиводів свідчить про те, що при вирішенні питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними із складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений на надання таких послуг час відповідають критерію реальності таких витрат. У зв`язку з викладеним з урахуванням складності справи; суті позовних вимог, які складають достатньо вагому питому вагу серед спорів, що розглядаються судами, а це дає підстави для констатації їх типовості; критерію реальності адвокатських послуг, частина з яких, як зазначено судом, не була надана; наявності клопотання відповідача про зменшення розміру витрат, суд доходить висновку, що стягнення з відповідача на користь позивача 1500 грн. буде домірним зазначеним в частині 4 ст. 137 ЦПК України чинникам та відповідатиме критеріям розумності та виваженості. Вирішуючи питання про покладення на відповідача видатків зі сплати судового збору, суд враховує, що відповідно до ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, розподіл судових витрат. Особливості розподілу судових витрат при визнанні відповідачем позову встановлені статтею 142 ЦПК України, у відповідності до якої у разі визнання відповідачем позову суд у відповідному рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи подання представником відповідача заяви про визнання позову до судового розгляду, суд вважає за необхідне присудити позивачеві 50 відсотків сплаченого ним судового збору в розмірі 454 грн. з державного бюджету. Що стосується вимоги про стягнення 454 грн. судового збору, яким оплачено заяву про забезпечення позову, суд не вбачає підстав для її задоволення, оскільки суду не лише не надано доказів сплати вказаної суми, но навіть не подано вказану заяву, у зв`язку з чим в силу диспозитивності цивільного судочинства питання про вжиття заходів забезпечення позову не вирішувалось.

Outcome: partial