Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

Адвокат Новак А.М., діючи від імені та в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою 27 жовтня 2021 року, в якій просив суд: визнати [PERSON] , [INFO] , неповнолітню [PERSON] , [INFO] , неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати, понесені сторонами, залишити за ними. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 28 вересня 1994 року батьки позивача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) уклали шлюб. Від шлюбно-сімейних стосунків у них народилося 5 дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Їх батько [PERSON] помер [INFO] , а мати [PERSON] рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 липня 1999 року було позбавлено батьківських прав у відношенні усіх дітей без винятку. Рішенням виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради від 15 вересня 1999 року опікуном над неповнолітніми [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] призначено їх бабусю [PERSON] - матір [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), та збережено за дітьми право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Квартира є неприватизованою та перебуває у комунальній власності територіальної громади, основним квартиронаймачем був дід позивача [PERSON] . З 02 серпня 2011 року позивач [PERSON] зареєстрував своє місце проживання в квартирі, де мешкає й по теперішній час та самостійно сплачує житлово-комунальні послуги, у тому числі ті, що нараховуються за відповідачів (за кількістю зареєстрованих осіб). Крім нього, в житловому приміщенні значиться зареєстрованим місце проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та її неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Фактично відповідачі з тих чи інших причин в квартирі не проживають, їх особисті речі там відсутні, перешкод у користуванні житлом їм ніхто не чинив. Так, [PERSON] разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] з травня 2017 року проживають разом з [PERSON] - співмешканцем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Вказана обставина є свідченням того, що відповідач та її неповнолітні діти мають постійне місце проживання. Відповідач [PERSON] не мешкає в квартирі з червня 2003 року, дійсне його місце проживання позивачеві не відомо, зі слів знайомих він виїхав до Росії. Відповідач [PERSON] в квартирі не мешкає з лютого 2013 року, дійсне його місце проживання позивач також не знає, зв`язок з ним не підтримує. Вказані обставини в їх сукупності визначають наявність підстав вважати, що відповідачі втратили право користування неприватизованим житловим приміщенням з огляду на їх не проживання там понад встановлені законом строки. Ухвалою суду від 15 квітня 2022 року позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.42). Правом на участь в судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Павленко В.В. не скористався, подавши заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його як представника. Пред`явлені вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] , яка діє у власних інтересах та як законний представник неповнолітніх відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, однак 31 травня 2022 року подала заяву про розгляд справи за їх відсутності. Позов визнала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак подав заяву, направлену поштовою кореспонденцією 01 червня 2022 року (надійшла до суду 09 червня 2022 року) про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги визнав. Відповідач [PERSON] про час та місце проведення судового засідання повідомлявся неодноразово належним чином, однак не з`явився, причини неявки не відомі, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Заяв про відкладення розгляду справи від нього суду не надходило. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, представленого органом опіки та піклування - Шульц С.Й., правом на участь в судовому засіданні не скористалась, подавши відповідну заяву. При вирішенні спору покладалась на розсуд суду. Заперечень проти задоволення позовних вимог про визнання втратившими право користування житловим приміщенням неповнолітніх дітей представник органу опіки та піклування не мала з огляду на визнання позову [PERSON] як їх законним представником. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради, представленого органом опіки, в судове засідання не з`явився, однак подав письмові пояснення, направлені на електронну пошту суду 18 серпня 2022 року. По суті заявлених вимог представник зазначив, що відповідачі - неповнолітні [PERSON] та [PERSON] вселились в квартиру за згодою позивача. Оскільки дитина самостійно не може визначати своє місце проживання, тому її відсутність в житловому приміщенні не може бути безумовною підставою для визнання втратившими право користування ним. Несплата дітьми житлово-комунальних послуг також не може бути підставою для цього. Відтак, на думку представника третьої особи, вимоги про визнання неповнолітніх відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням направлені всупереч інтересам дітей, а тому в їх задоволенні в цій частині просив відмовити. При вирішенні спору в іншій частині вимог покладається на розсуд суду. З листа Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради від 04 липня 2022 року №10/39-1921 слідує, що відповідно до рішення Криворізької міської ради від 26 січня 2022 року №1069 «Про внесення змін до рішення міської ради від 31 березня 2016 року №381 «Про обсяг і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів» повноваження з реєстрації місця поживання громадян делеговані департаменту адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради. Згідно з рішенням Саксаганської районної у місті ради від 16 лютого 2022 року №145 «Про внесення змін до рішення районної у місті ради від 17 грудня 2021 року» №120 «Про затвердження структури виконавчих органів Саксаганської районної у місті ради, загальної чисельності апарату районної у місті ради та її виконавчих органів», з 01 травня 2022 року зі структури виконавчих органів районної у місті ради виключено відділ реєстрації місця проживання громадян. Однак суд не вбачає доцільності у здійсненні заміни третьої особи, оскільки ухвалення рішення по справі не вплине будь-яким чином на права та інтереси Департаменту адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради, якому делеговано повноваження відділу реєстрації місця проживання громадян. До того ж до участі у справі залучений Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради як орган опіки та піклування, оскільки спір стосується інтересів неповнолітніх дітей, а не як відділ реєстрації місця проживання громадян. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача [PERSON] , його неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву, позицію інших відповідачів та визнання ними позовних вимог, суд вважає за можливе ухвалити по справі рішення на підставі наявних доказів за відсутності учасників справи. Суд акцентує увагу на тому, що навіть в умовах воєнного стану, введеного у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року та в черговий раз продовженого з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб на підставі Указу Президента України №573/2022 від 12 серпня 2022 року, затвердженого Законом України №2500-ІХ від 15 серпня 2022 року, право особи на судовий захист не може бути обмежено, оскільки відповідно до ст.ст.10, 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану повноваження судів не можуть бути припинені. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Процесуальні дії судом не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог, виходячи з такого. Судом встановлено, що на підставі ордеру №810 від 07 вересня 1972 року, виданого домоуправлінням тресту «Криворіжстальконструкція» на ім`я [PERSON] (рос.) - монтажника СУ-107 тр. «КСК», останньому на його сім`ю у складі 4-х осіб ( [PERSON] (рос.) - дружина, [PERSON] (рос.) - донька, [PERSON] (рос.) - син надано в користування житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Факт родинних відносин між [PERSON] (рос.) та [PERSON] (рос.), [PERSON] (рос.) підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] від 27 квітня 1966 року народження (а.с.12). Створену у 1954 році вул. Дніпропетровська в м. Кривому Розі з огляду на її значну протяжність в декілька кварталів було розділено на три окремі вулиці, середню з якої назвали «пр-т. Гагаріна», що призвело до відповідної зміни нумерації будинків. Оскільки цей факт є загальновідомим, тому в силу ч.3 ст.82 ЦПК України не потребує окремого доказування. Згідно з даними КОМ ДІС «НОВА-КОМ», основним квартиронаймачем житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] залишається [PERSON] (рос.). 28 вересня 1984 року між [PERSON] (рос.) та [PERSON] (рос.) було укладено шлюб, зареєстрований Довгинцівським відділом РАЦС м. Кривого Рогу, актовий запис №515 (свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 28 вересня 1984 року, а.с.13). Після державної реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Від шлюбно-сімейних стосунків у подружжя народилося 5 дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.7), та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 липня 1999 року [PERSON] позбавлена батьківських прав у відношенні усіх без винятку дітей (а.с.17). Батько дітей - [PERSON] помер [INFO] (актовий запис про смерть №184 від 23 лютого 1998 року, складений Довгинцівським відділом ДРАЦС). Рішенням виконавчого комітету Саксаганської районної ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 1999 року №309/1 на підставі висновку органу опіки та піклування (а.с.15) опікуном над неповнолітніми [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] призначено їх бабу [PERSON] - матір [PERSON] , та збережено за дітьми право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , де вони значились зареєстрованими, однак фактично проживали з опікуном [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] на той момент проживала [PERSON] . Відповідно до довідки КОМ ДІС «НОВА КОМ» №1 від 04 червня 2021 року (а.с.7) та довідок Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради (а.с.6, 37-41), в зазначеному житловому приміщенні значаться зареєстрованими: [PERSON] - з 27 вересня 2012 року, [PERSON] - [INFO] , [PERSON] - з 10 лютого 2014 року, [PERSON] - з 02 серпня 2011 року, [PERSON] - [INFO] , та [PERSON] - з 15 січня 2009 року. Основний квартиронаймач житлового приміщення [PERSON] знятий з реєстраційного обліку 21 листопада 1989 року. [INFO] [PERSON] помер, свідченням чому є свідоцтво про його смерть серії [NUMBER] від 03 жовтня 2016 року (а.с.11). Відомості про заміну основного квартиронаймача житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , та приватизацію квартири в матеріалах справи відсутні. Як слідує з акта від 05 липня 2021 року, засвідченого підписами сусідів та майстром ТОВ «Житлосервіс-КР», в квартирі [ADDRESS] [PERSON] та її діти [PERSON] , [PERSON] фактично не проживають з травня 2017 року; [PERSON] не проживає з лютого 2013 року, а [PERSON] - з червня 2003 року. Особисті речі цих осіб у квартирі відсутні (а.с.10). Судом встановлено, що домовленості про збереження за ними права користування житловим приміщенням не мають, перешкод у користуванні квартирою їм ніхто не чинив. Визначаючи характер спірних правовідносин між сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між членами сім`ї основного квартиронаймача житла, у зв`язку з чим регулюються ст.71 ЖК УРСР. Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.2, ст.5 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст.47 Конституції України). Стаття 71 ЖК УРСР передбачає, що у разі відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні понад шість місяців, він втрачає право користування ним. З аналізу вказаної норми слідує, що наявність у особи статусу наймача або члена сім`ї наймача не є визначальними при вирішенні питання щодо їх права користування житловим приміщенням та реєстрації в ньому. Обов`язковою умовою для цього є встановлення факту відсутності особи в займаному ним приміщенні понад встановлені законом строки без поважних на те причин, на чому також акцентує увагу Верховний Суд України в п.9 Постанови Пленуму №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено; чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, п. 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Звертаючись до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, [PERSON] позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідачі без поважних причин не проживають у спірній квартирі понад встановлений законом строк, добровільно обравши собі інше місце проживання. За положеннями ч.1 ст.71, ст.72 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад установлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному окремому випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Судовим розглядом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] не проживають тривалий час, перешкод в користуванні квартирою їм ніхто не чинив, тому їх право користування цим житлом є припиненим. До того ж відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги визнали, підтвердивши обставини добровільної зміни ним місця проживання. Оскільки реєстрація місця проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] наразі створює позивачеві перешкоди у користуванні спірною квартирою, обмежуючи майнові права та покладаючи додатково тягар зі сплати житлово-комунальних послуг, які нараховуються за кількістю зареєстрованих осіб, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явленої ним вимоги негаторного позову та необхідність її задоволення в цій частині. При цьому суд зауважує, ст.24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відтак дане рішення після набрання ним законної сили є достатньою правовою підставою для зняття [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Що стосується вимог про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням неповнолітньої [PERSON] та малолітнього [PERSON] , то суд не знаходить підстав для їх задоволення з огляду на таке. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Верховний Суд виклав та неодноразово підтверджував свою позицію відносно питання втрати права користування житлом дітьми. Зокрема, в постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21) вказано, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі №554/3289/20 (провадження №61-2951св21), від 16 червня 2021 року в справі №289/2299/18 (провадження №61-17608св20), від 02 серпня 2021 року в справі №755/604/20 (провадження №61-8063св21). Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про охорону дитинства» дитиною є особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше. Як слідує з ч.ч.1, 2 та 3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно з ч.1 ст.242 ЦК України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , набули право користування неприватизованим житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] як члени сім`ї основного квартиронаймача - [PERSON] (прадіда). По відношенню до позивача вони є родичами - відповідно сестрою та племінниками. Відповідно до акта від 28 червня 2021 року, засвідченого підписами сусідів та головою квартального комітету Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради (а.с.18), [PERSON] разом зі своїми неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] мешкають за адресою: [ADDRESS] з травня 2017 року по теперішній час разом з [PERSON] та його синами - повнолітнім [PERSON] та неповнолітнім [PERSON] . Право власності на 1/3 частину житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] зареєстроване на ім`я неповнолітнього [PERSON] (а.с.30-32). Відомості про власника інших 2/3 частин житлового будинку в матеріалах справи відсутні. З огляду на ненадання позивачем доказів на підтвердження факту перебування [PERSON] та [PERSON] в стосунках, доводи позивача в цій частині суд вважає неспроможними. Таким чином, з огляду на вік дітей [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] , зміна ними місця проживання, яке є відмінним від місця реєстрації, здійснена з огляду на прийняття їх матір`ю рішення про зміну мешкання, оскільки будучи неповнолітніми та не маючи достатнього обсягу цивільної дієздатності, вони не могли та не можуть до повноліття самостійно та вільно визначати своє місце проживання незалежно від волевиявлення та рішення стосовно цього їх матері. Відтак сам по собі факт їх непроживання в спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання дітей такими, що втратили право користування вказаним житлом. Аналогічні висновки викладено Верховним Судом в постанові від 09 вересня 2020 року у справі №755/16152/16-ц та від 03 квітня 2019 року при розгляді справи №210/1857/15-ц. З вказаних підстав, доводи позивача про відсутність у дітей права на користування спірним житлом з тих підстав, що вони проживають за фактичним місцем проживання їх матері, є необґрунтованими. Також, суттєвою є обставина, що спірна квартира не приватизована, тому неповнолітня [PERSON] та малолітній [PERSON] можуть мати право на її приватизацію, а отже визнання їх такими, що втратили право користування, та, як наслідок, зняття їх з реєстраційного обліку, буде порушувати їх права на житло. Доказів на підтвердження того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] набули право власності або право постійного користування іншим житлом, окрім того, в якому вони на даний час зареєстровані, позивачем на підтвердження пред`явлених вимог суду не надано. Посилання позивача на те, що він самостійно утримує житлове приміщення та сплачує житлово-комунальні послуги за неповнолітніх відповідачів [PERSON] , [PERSON] , які значаться зареєстрованими в квартирі, однак фактично там не проживають, суд вважає такими, що можуть мати місце, проте не мають істотного значення для вирішення спору з огляду на те, що сама по собі обставина несплати дітьми коштів за користування житлово-комунальними послугами не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) цих дітей, а також до самих повнолітніх осіб, які в квартирі зареєстровані, але не проживають. Аналогічна позиція з цього приводу висловлена Верховним Судом в постанові від 10 липня 2019 року у справі №465/7083/13-ц. Аналізуючи вказані вище норми законодавства у сукупності із встановленими обставинами у даній справі, суд вважає, що відсутні правові підстави вважати, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує заявлення позивачем вимоги про залишення за ним витрат по сплаті судового збору, а тому не знаходить підстав для їх компенсації шляхом стягнення з відповідачів.

Outcome: partial