Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-22 00:00:00

21.06.2022р. позивач - Публічне Акціонерне Товариство Акціонерний Банк « Укргазбанк» - звернулось до суду з позовом до відповідачів - [PERSON] , [PERSON] - про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначили, що 24.01.2011р. між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 2/2011. Згідно пункту 1.1 Кредитного договору банк надав позичальнику - [PERSON] - кредит, у сумі 220 600 (двісті двадцять тисяч шістсот) гривень 00 копійок. Підпунктом 1.3.1. кредитного договору встановлено, що кредит надавався з 24.01.2011р. по 22.01.2016р. Підпунктом 1.4.1. кредитного договору встановлено, що за користування кредитними коштами процентна ставка встановлена у розмірі 19,6 % річних. Відповідно до підпункту 4.1.1 Кредитного договору Банк зобов`язувався відкрити Позичальнику позичковий рахунок № [NUMBER] та рахунок № [NUMBER] для внесення періодичних платежів по кредиту, дострокового погашення заборгованості по кредиту, процентів за користування кредитними коштами. Пунктом 1.5. Кредитного договору передбачено, що кредит надавався Банком Позичальнику шляхом перерахування на поточний рахунок Позичальника № [NUMBER], відкритий в АБ «Укргазбанк», МФО 320478. Відповідно до п.п. 4.3.1. Кредитного договору передбачено, що Позичальник зобов`язувався використати кредит на зазначені у п.12 цього Договору цілі, повернути Банку отриманий кредит та сплатити нараховані проценти за користування кредитними коштами у повному обсязі, у строки та у порядку згідно цього Договору. Згідно п. 3.1 Кредитного договору, Позичальник мав здійснювати повернення суми кредиту на рахунок № [NUMBER], відкритий у АБ «Укргазбанк», МФО 320478, щомісячно з 1 по 10 число кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, в розмірі не менше 1/60 від суми отриманого кредиту, що становило 3667,00 гривень, а останній платіж сплачується у сумі 3647,00 грн. не пізніше 22 січня 2016р. Відповідно до п. 3.2 Кредитного договору, щомісячно, один раз на місяць, не пізніше 10-го числа місяця наступного за місяцем користування кредитом (окрім останнього місця користування кредитом) та у день закінчення строку, на який надано кредит, у відповідності з п. 1.3 цього договору, а також у день дострокового повного погашення заборгованості по кредиту, Позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитними коштами, виходячи з процентної ставки, зазначеної в п. 1.4.1. цього договору, на рахунок № [NUMBER] , відкритий в АБ «Укргазбанк», МФО 320478. Пунктом 3.4. Кредитного договору передбачено, що у разі ненадходження платежів від Позичальника у встановлені цим договором строки, суми непогашених у строк платежів визнаються простроченими та наступного банківського дня переносяться на рахунки простроченої заборгованості. Підпунктом 1.4.2 Кредитного договору встановлено, що за користування кредитними коштами, що не повернуті в термін, передбачений цим Договором (прострочена заборгованість), процентна ставка встановлюється у розмірі 24,6% річних. Відповідно до пункту 1.4. Кредитного договору, Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами за весь строк фактичного користування кредитом. Згідно п. 3.5.2 Кредитного договору, проценти за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені цим Договором, нараховуються на залишок простроченої заборгованості за кредитом, починаючи з дня зарахування кредиту по простроченій заборгованості до дня повного погашення простроченої заборгованості за кредитом. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між відповідачем [PERSON] та АБ «УКРГАЗБАНК» 24 січня 2011 було укладено Договір поруки № 2/2011. Відповідно до пункту 1.1. Договору поруки, Поручитель поручається перед Кредитором за невиконання Позичальником зобов`язань по кредитному договору за умовами якого Позичальник зобов`язаний у порядку та на умовах, викладених у Кредитному договорі, не пізніше 22 січня 2016р., повернути кредит у розмірі 220 000, 00 грн., сплатити процент за користування кредитними коштами у межах строку кредитування, виходячи з 19,6 % річних, сплатити проценти за користування кредитними коштами, що не повернуть у терміни, передбачені кредитним договором ( прострочена заборгованість), виходячи з 24,6% річних, а також комісії, штрафу та пені у розмірі і випадках, передбачених кредитним та цим договором. Факт отримання Позичальником кредитних коштів в сумі 220 600, 00 грн підтверджується випискою з особового рахунку [PERSON] . Тобто, Банк належним чином виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, визначені п.1.1 та п. 1.5 даного договору Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 18.12.2014р. у справі № 355/1367/14-ц стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь АБ «УКРГАЗБАНК» заборгованість за кредитним договором № 2/2011 від 24.01.2011 на загальну суму 120 670, 80 грн. У відповідності до частини 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарський, цивільний або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини щодо укладення [PERSON] вищезазначеного Кредитного договору, щодо отримання кредитних коштів за цим кредитним договором, щодо порушення умов цього Кредитного договору, щодо наявності заборгованості за цим Кредитором встановлено рішенням Баришівського районного суду Київської області від 18.12.2014р. у справі № 355/1367/14-ц, а тому дані обставини доказуванню не підлягають. З метою примусового виконання рішення Баришівського районного суду Київської області від 18.12.2014р. у справі №355/1367/14-ц приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Чучковим М.О. 18.05.2021р. було відкрито виконавчі провадження № 65472038 та № 5474375 зі стягнення, відповідно, з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за рішенням суду. Вищезазначене судове рішення було виконане у повному обсязі тільки 13 жовтня 2021р., що підтверджується випискою з позичкового рахунку. 12.01.2022р. та 13.01.2022 Банком направлені заяви до приватного виконавця Чучкова М.О. про закінчення виконавчих проваджень відносно [PERSON] та [PERSON] у зв`язку з повним погашенням заборгованості згідно рішення суду, проте, у зв`язку зі збройною агpeciєю Російської Федерації, приватний виконавець не встиг винести постанови про завершення зазначених виконавчих проваджень. Разом з тим, станом на дату звернення до суду, за Кредитним договором існує заборгованість на загальну суму 238 028, 38 грн., яка складається з: заборгованість по процентах прострочення за період з 24.07.2014р. по 12.10.2021р. - 170 737, 71 грн.; -3% річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 24.02 .2019р. по 12.10. 2021р. - 7 665, 23 грн.; - 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за період з 24.02.2019р. по 23.02.2022р. - 14 224,88 грн.; - інфляційні втрати за несвоєчасне погашення кредиту за період з 24.02.2019р. по 12.10.202р. -14 064, 94 грн.; - інфляційні втрати за несвоєчасне погашення процентів з 24.02.2019р. по 23.02.2022р.- 31 335, 62 грн . У зв`язку з вищевикладеним, представник позивача звернувся до суду з позовом, який просить задовільнити у повному обсязі. Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 15.08.2022р. відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 30.08.2022р. 16.08.2022р. представником позивача було надано на адресу суду уточнення до позовної заяви. 29.08.2022р. відповідач [PERSON] надав на адресу суду заяву про закриття провадження у справі, а 07.09.2022р. від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась, про час та дату судового розгляду повідомлялась належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов не визнала у повному обсязі, просила відмовити у його задоволенні. Представник позивача - ПАТ АБ « Укргазбанк» - Мартинюк Є.В. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив задовільнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не погодився з позовом у повному обсязі, просив відмовити у його задоволенні; надав пояснення, аналогічні викладеним у візові на позов. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.263 ч.5 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом встановлено, що 24.01.2011р. між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 2/2011. Згідно пункту 1.1 Кредитного договору банк надав позичальнику - [PERSON] - кредит, у сумі 220 600 (двісті двадцять тисяч шістсот) гривень 00 копійок. Підпунктом 1.3.1. кредитного договору встановлено, що кредит надавався з 24.01.2011р. по 22.01.2016р. Підпунктом 1.4.1. кредитного договору встановлено, що за користування кредитними коштами процентна ставка встановлена у розмірі 19,6 % річних. Відповідно до підпункту 4.1.1 Кредитного договору Банк зобов`язувався відкрити Позичальнику позичковий рахунок № [NUMBER] та рахунок № [NUMBER] для внесення періодичних платежів по кредиту, дострокового погашення заборгованості по кредиту, процентів за користування кредитними коштами. Пунктом 1.5. Кредитного договору передбачено, що кредит надавався Банком Позичальнику шляхом перерахування на поточний рахунок Позичальника № [NUMBER], відкритий в АБ «Укргазбанк», МФО 320478. Відповідно до п.п. 4.3.1. Кредитного договору передбачено, що Позичальник зобов`язувався використати кредит на зазначені у п.12 цього Договору цілі, повернути Банку отриманий кредит та сплатити нараховані проценти за користування кредитними коштами у повному обсязі, у строки та у порядку згідно цього Договору. Згідно п. 3.1 Кредитного договору, Позичальник мав здійснювати повернення суми кредиту на рахунок № [NUMBER], відкритий у АБ «Укргазбанк», МФО 320478, щомісячно з 1 по 10 число кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, в розмірі не менше 1/60 від суми отриманого кредиту, що становило 3667,00 гривень, а останній платіж сплачується у сумі 3647,00 грн. не пізніше 22 січня 2016р. Відповідно до п. 3.2 Кредитного договору, щомісячно, один раз на місяць, не пізніше 10-го числа місяця наступного за місяцем користування кредитом (окрім останнього місця користування кредитом) та у день закінчення строку, на який надано кредит, у відповідності з п. 1.3 цього договору, а також у день дострокового повного погашення заборгованості по кредиту, Позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитними коштами, виходячи з процентної ставки, зазначеної в п. 1.4.1. цього договору, на рахунок № [NUMBER] , відкритий в АБ «Укргазбанк», МФО 320478. Пунктом 3.4. Кредитного договору передбачено, що у разі ненадходження платежів від Позичальника у встановлені цим договором строки, суми непогашених у строк платежів визнаються простроченими та наступного банківського дня переносяться на рахунки простроченої заборгованості. Підпунктом 1.4.2 Кредитного договору встановлено, що за користування кредитними коштами, що не повернуті в термін, передбачений цим Договором (прострочена заборгованість), процентна ставка встановлюється у розмірі 24,6% річних. Відповідно до пункту 1.4. Кредитного договору, Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами за весь строк фактичного користування кредитом. Згідно п. 3.5.2 Кредитного договору, проценти за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені цим Договором, нараховуються на залишок простроченій заборгованості за кредитом, починаючи з дня зарахування кредиту по простроченої заборгованості до дня повного погашення простроченої заборгованості за кредитом ( а.с. 28-34, 132-135 ) Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між відповідачем [PERSON] та АБ «УКРГАЗБАНК» 24 січня 2011 було укладено Договір поруки № 2/2011. Відповідно до пункту 1.1. Договору поруки, Поручитель поручається перед Кредитором за невиконання Позичальником зобов`язань по кредитному договору за умовами якого Позичальник зобов`язаний у порядку та на умовах, викладених у Кредитному договорі, не пізніше 22 січня 2016р., повернути кредит у розмірі 220 000, 00 грн., сплатити процент за користування кредитними коштами у межах строку кредитування, виходячи з 19,6 % річних, сплатити проценти за користування кредитними коштами, що не повернуть у терміни, передбачені кредитним договором ( прострочена заборгованість), виходячи з 24,6% річних, а також комісії, штрафу та пені у розмірі і випадках, передбачених кредитним та цим договором ( а.с. 20-21, 136) Факт отримання Позичальником кредитних коштів в сумі 220 600, 00 грн підтверджується випискою з особового рахунку [PERSON] . Тобто, Банк належним чином виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, визначені п.1.1 та п. 1.5 даного договору ( а.с. 38- 54, 123-131). Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 18.12.2014р. у справі № 355/1367/14-ц стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь АБ «УКРГАЗБАНК» заборгованість за кредитним договором № 2/2011 від 24.01.2011 на загальну суму 120 670, 80 грн. ( а.с. 22-27, 137-139). У відповідності до частини 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарський, цивільний або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини щодо укладення [PERSON] вищезазначеного Кредитного договору, щодо отримання кредитних коштів за цим кредитним договором, щодо порушення умов цього Кредитного договору, щодо наявності заборгованості за цим Кредитором встановлено рішенням Баришівського районного суду Київської області від 18.12.2014р. у справі № 355/1367/14-ц, а тому дані обставини доказуванню не підлягають. З метою примусового виконання рішення Баришівського районного суду Київської області від 18.12.2014р. у справі №355/1367/14-ц приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Чучковим М.О. 18.05.2021р. було відкрито виконавчі провадження № 65472038 та № 5474375 зі стягнення, відповідно, з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за рішенням суду ( а.с. 18-19, 140-141). Вищезазначене судове рішення було виконане у повному обсязі тільки 13 жовтня 2021р., що підтверджується випискою з позичкового рахунку. 12.01.2022р. та 13.01.2022 Банком направлені заяви до приватного виконавця Чучкова М.О. про закінчення виконавчих проваджень відносно [PERSON] та [PERSON] у зв`язку з повним погашенням заборгованості згідно рішення суду, проте, у зв`язку зі збройною агpeciєю Російської Федерації, приватний виконавець не встиг винести постанови про завершення зазначених виконавчих проваджень ( а.с. 18-19, 140-141). Разом з тим, представником позивача було надано на адресу суду розрахунок заборгованості, станом на дату звернення до суду, за Кредитним договором № 2/2011 від 24.01.2011р. на загальну суму 238 028, 38 грн., яка складається з: заборгованість по процентах прострочення за період з 24.07.2014р. по 12.10.2021р. - 170 737, 71 грн.; -3% річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 24.02 .2019р. по 12.10. 2021р. - 7 665, 23 грн.; - 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за період з 24.02.2019р. по 23.02.2022р. - 14 224,88 грн.; - інфляційні втрати за несвоєчасне погашення кредиту за період з 24.02.2019р. по 12.10.202р. -14 064, 94 грн.; - інфляційні втрати за несвоєчасне погашення процентів з 24.02.2019р. по 23.02.2022р.- 31 335, 62 грн . ( а.с. 55-65, 117-122). Перевіривши надані представником позивача розрахунки та взявши до уваги умови кредитного договору, суд вважає доведеним обставину порушення відповідачем умов такого кредитного договору в частині своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни. Таким чином, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.1054 ЦК України, банк зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. До відносин по кредитних договорах застосовуються положення ст.ст.1046-1053 ЦК України, якщо інше не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст.1050 ЦК України якщо позичальник вчасно не повернув суму боргу, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Згідно ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір % не встановлений договором. Ухвалюючи рішення, суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.01.2021р. по справі № 522/1528/15-ц зробили наступні правові висновки: "Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, сформульованого в Постанові ВП ВС від 31.10.2018р. по справі № 202/4494/16-ц, згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості сама по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконати зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рушення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.» Велика Палата Верховного Суду від 18 січня 2022 року по справі № 910/7048/17 зробила висновок, що « строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання, що також узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12. Суди дослідили умови кредитних договорів та встановили, що згідно з пунктом 1.4 кредитних договорів, 31 березня 2017 року - це останній день дії кредитної лінії». При цьому термін «останній день дії кредитної лінії» позначає термін, з настанням якого припиняються зобов`язання Банку з надання позичальнику кредиту на умовах цього договору. У кредитних договорах сторони унормували питання сплати процентів за користування кредитом. Відповідно до пункту 6.2 договору про відкриття кредитної лінії № 119 та аналогічного пункту договору №1120, нарахування процентів здійснюється щоденно протягом дії цих договорів із розрахунку 360 днів y poці, їх нарахування починається з дня надання кредиту (включно). Нарахування пpoцeнтів повністю i остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі. День повернення кредиту не враховується при нарахуванні процентів. Тобто нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів. Підстав для неврахування зазначеного, що стало наслідком узгодження сторонами договірних умов, не вбачається, про що судами зроблено правомірні висновки.» Також, рішенням другого сенату Конституційного Суду України від 22.06.2022р. у справі № 3-188/2020 (455/20) за конституційною скаргою Акціонерного товариства « Державний ощадний банк України» щодо відповідності Конституцій України (конституційності) припису першого речення частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), припис першого речення частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України. У вказаному рішенні Конституційний Суд України вказує, що « приписами статті 1050 Кодексу встановлено наслідки порушення позичальником умов договору. Зокрема, оспорюваний Банком припис статті 1050 Кодексу визначає, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 Кодексу. Конституційний Суд України констатує, що ця норма є відсильною, тому її тлумачення та застосування іманентно потребують застосування норми Кодексу, на яку є безпосереднє посилання в першому реченні частини першої статті 1050 Кодексу. Так, приписом частини другом статті 625 Кодексу встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язати сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Отже, аналіз сфери застосування приписів статей 625, 1050 Кодексу свідчить про те, що вони унормовують питання відповідальності за порушення грошового зобов`язання позичальником, тоді як приписи статті 1048 Кодексу визначають загальні умови нарахування, сплати процентів за користування грошовими коштами як істотні умови договору позики, кредитного договору. Проценти, про які йдеться в приписах статті 1048 Кодексу, є складовим елементом плати за надану позику/кредит, що разом з основною сумою позики/кредиту становить загальну суму боргу, яку боржник повинен сплатити через визначений час після отримання позики/кредиту. Конституційний Суд України зазначає, що приписи частини другої статті 625, першого речення частини першої статті 1050 Кодексу та частини першої статті 1048 Кодексу регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (частина перша статті 622 Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором у натурі. Конституційний Суд України вважає, що застосування припису першого речення частини першої статті 1050 Кодексу як такого, що його скеровано на надання кредитодавцеві права на отримання трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат як заходів цивільної відповідальності за неналежне виконання позичальником грошових зобов`язань, не може впливати на право кредитодавця на отримання процентів як плати за користування кредитом, тобто на право вимагати від боржника виконання зобов`язань за кредитним договором у натурі. Отже, Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті порушених у конституційній скарзі питань оспорюваний припис статті 1050 Кодексу не обмежує права Банку на отримання процентів як плати за користування кредитом. Відповідно, припис першого речення частини першої статті 1050. Кодексу не спричиняє й негативних наслідків для права Банку на ведення підприємницької діяльності. Таким чином, за наслідком розгляду справ № 910/17048/17 та № 522/1528/15-ц, Велика Палата дійшла до висновку, що за наслідком ухвалення судового рішення, зобов`язання за кредитним договором та договором поруки не трансформуються в охоронні. Такі зобов`язання продовжують існувати в передбаченому відповідним договором обсязі (зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитом, передбачених договором неустойки тощо). З огляду на вищевикладене, оскільки умовами Кредитного договору (пунктами 1.4 та 3.5.2) передбачено обов`язок Позичальника сплачувати проценти за користування кредитними коштами до дня повного погашення простроченої заборгованості за кредитом, позичальнику нараховано проценти за користування кредитними коштами за період з 24.07.2014р. по 12.10.2021р. в сумі 170 737,71 грн. Статтею 599 Цивільного кодексу Украйни встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною першою статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до частини першої статті 625 Цивільного кодексу Украйни. Відповідно до частини першої статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно із частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у Постанові Верховного Суду у складі Великої Палати від 11.04.2018р. у справі №758/1303/15-ц надано висновки про правильне застосування норм права, де зазначено наступне: « Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання». Тобто, дія цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у гривневому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.» Постановою від 13.01.2021р. по справі № 127/13406/18 Верховним Судом залишено в силі рішення Вінницького міського суду Вінницької області про стягнення з позичальника та поручителя інфляційних втрат за невиконання рішення суду про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому, Верховний Суд зазначає: «Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають певні особливості. Так, відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом Отже, за змістом наведено норми закону, нараховані на суму боргу iнфляцiйнi втрати і три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора під знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому в статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання, незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Зазначений висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду д 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.» Звертає на себе увагу й висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судово палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 02.02.2021р. по справ № 570/2309/15-ц, предметом розгляду якої були вимоги банку про стягнення з позичальника та поручителів, зокрема 3% річних за невиконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором у зазначеній постанові вказується: «ухвалюючи оскаржуване судове рішення в частин вирішення позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про задоволення вказаних позовних вимог з огляду на те, що рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2010 року про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 168 105,75 грн не виконане, а тому боржники (позичальник та поручителі), які прострочили виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язані відшкодувати останньому завдані від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів матеріальні втрати (інфляція). Аргументи касаційної скарги про те, що на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, не заслуговують на увагу, так як наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника, так і з поручителів, яке не виконане останніми, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Вказана правова норма не містить застережень щодо неможливості солідарної відповідальності боржників за порушення грошового зобов`язання». Зазначене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 10.04.2018р. по справі № 910/10156/17. При розгляді даної справи Верховний Суд підтримав висновок Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. «Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК.» Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.01.2019р. по справі № 910/11249/17: «Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають, характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. 4.7. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. 4.8. Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.» За правилом ч. 1 ст. 18 Цивільного процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян, і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Враховуючи, що рішення суду є обов`язковим, зокрема, й для відповідачів, та з огляду на те що відповідачі порушили грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України. У постанові Верховного Суду від 06.08 2018р. у справі №361/7939/2015ц вказано, що суд в оцінці обґрунтованості вимог позивача виходить з того, що зволікання відповідача з виконанням рішення суду, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів стягнутих з нього судовим рішенням та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відвідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.05.2021р. по справі № 910/3077/20 зазначено, що згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладено у постанові від 26.01.2021р. у справі N 522/1528/15-ц (провадження14-67цс20), закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26.01.2021р., Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31.10.2018р. у справі N 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору: на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлено договором поруки та зазначила, що "наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньо можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Враховуючи, що відповідачем порушено виконання грошового зобов`язання, визначеного судом, висновок судів попередніх інстанцій про те, що в силу вимог статей 11, 553, 554 ЦК України та умов договору поруки у позивача не виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є помилковим. Колегія суддів зазначає, що з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2013 році зобов`язання відповідача, як поручителя сплатити заборгованість за кредитним договором, не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язаним, а відтак позивач, як кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного та фактичного виконання грошового зобов`язання. Отже, висновки судів попередніх інстанцій, що на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, не заслуговують на увагу, так як наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника так і з поручителів, яке не виконане останніми не звільняє від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 623 ЦК України. Вказана правова норма не містить застережень щодо неможливості солідарної відповідальності боржники за порушення грошового зобов`язання.» Отже, у зв`язку з простроченням відповідачами виконання грошового зобов`язання, що виражене у триваючому невиконанні ними рішення Баришівського районного суду Київської області від 18.12.2014р. у справі № 355/1367/14-ц про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором, відповідно до ч.2. ст.625 ЦК України, відповідачі зобов`язані окрім суми боргу також сплатити 3 проценти річних від простроченої суми та інфляційні втрати. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути сплачений судовий збір у сумі 3 570 ( три тисячі п`ятсот сімдесят) гривень 43 копійки, оскільки заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст.ст. 625, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved