Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про розподіл спільного майна подружжя, шляхом стягнення грошової компенсації. Свої вимоги мотивує тим, що з 08 листопада 2013 року вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу спільних дітей не мають. З 05 квітня 2021 року спільне проживання було припинено, а тому позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. При цьому, зазначає, що домовленості з чоловіком щодо поділу спільного майна вони дійти не можуть, а тому вона змушена звернутися до суду та просить вирішити питання щодо поділу спільного майна подружжя, шляхом стягнення з відповідача грошової компенсації в розмірі 121 800 грн. 00 коп. Оскільки за час їхнього спільного проживання ними 24 липня 2019 року було придбано транспортний засіб Chevrolet Cruze, 2011 року випуску, за 9 000 доларів умовних одиниць, який, в свою чергу, було зареєстровано на чоловіка, тобто, відповідача по справі. З часу припинення спільного проживання та до моменту звернення до суду з позовом, відповідач зазначений транспортний засіб переховує, доступу до нього не надає та користується ним особисто. Тому, з вищевикладених підстав, а також враховуючи той факт, що транспортний засіб є неподільним майном та знаходиться в користуванні відповідача, вона просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя та стягнути з відповідача на її користь 1/2 частину ринкової вартості грошової компенсації в розмірі 121 800 грн. 00 коп. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2021 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.13-14). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, про що свідчить розписка, яка міститься в матеріалах справи (а.с.27), своїм правом, визначеним ст.178 ЦПК України, на подання відзиву на позовну заяву не скористався, при цьому, 11 лютого 2022 року на адресу суду надав заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги не визнає та просить в задоволенні позову відмовити (а.с.28). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Як встановлено судом, 08 листопада 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що свідчить актовий запис № 587, складений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.5). Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом Відповідно до ч.1, 2 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1, 3 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є транспортний засіб, який, на думку позивачки, а також у відповідності до документів, наданих нею до суду, є спільним сумісним майном подружжя, оскільки був придбаний за час перебування сторонами в зареєстрованому шлюбі. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії [NUMBER] , автомобіль, марки Chevrolet Cruze, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , від 24 липня 2019 року належить [PERSON] (а.с.6). При цьому, у відповідності довідки, яка була витребувана на запит суду, вищевказаний транспортний засіб станом на 13 серпня 2021 року зареєстрований за [PERSON] (а.с.19). Тобто, при огляді вищевказаних документів та встановленню обставин, суд доходить до висновку, що зазначений автомобіль відповідачем було продано або, в іншому випадку, подаровано іншій особі, яка даний автомобіль перереєструвала. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Стаття 364 ЦК України передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд приходить до висновку про те, що зазначене майно набуте сторонами в період шлюбу, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя й підлягає поділу в порядку статей 70, 71 СК України. З урахуванням вищевикладеного, а також, враховуючи п.6 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідач по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Отже, судом встановлено, що автомобіль є спільною власністю подружжя, оскільки був придбаний за спільні грошові кошти в період перебування у зареєстрованому шлюбі та, згідно зі ст.60 СК України, вважається спільним сумісним майном подружжя. Судом встановлено, що відповідач здійснив відчуження спірного автомобілю, який є спільною сумісною власністю подружжя, без письмової згоди позивачки, на даний час автомобіль перебуває у власності іншої особи, а тому позивачка має право на грошову компенсацію 1/2 частини вартості спірного транспортного засобу. Враховуючи вищевикладене, а також, приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу своїх позовних вимог щодо стягнення з відповідача 1/2 частину, визначеної нею грошову компенсацію ринкової вартості автомобіля марки Chevrolet Cruze, 2011 року випуску, в розмірі 121 800 грн. 00 коп., знайшли свої підтвердження, натомість, відповідачем обставин, викладені в позовній заяві, а також визначена позивачкою вартість транспортного засобу в розмірі 243 000 грн. 00 коп. (243 000 грн. 00 коп. / 2 = 121 800 грн. 00 коп.), спростованні не були, а, навпаки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах. Тому суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved