Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням - кімнатою (секцією) [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є наймачем вищевказаного житлового приміщення і там зареєстрована. Також, окрім інших, у даній кімнаті (секції) зареєстровані відповідач [PERSON] . Фактично [PERSON] за вищевказаною адресою не мешкає з 2006 року, та не з`являється, оскільки мешкає у Туреччині. Відповідач у кімнаті (секції) особистих речей не має, за комунальні послуги не сплачує, поштову кореспонденцію не отримує. Реєстрація відповідача у вказаній кімнаті (секції) призводить до сплати позивачем надмірних коштів за комунальні послуги, які не надаються, але нараховуються на відповідача. У зв`язку з наведеним, з метою захисту своїх прав, просить визнати відповідача такою, що втратила право користування по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 25.08.2022 відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до розгляду по суті. Від позивача та її представника надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву про розгляд справи без її часті, також в заяві відповідач вказала, що позов визнає та не заперечує проти його задоволення. Представник третьої особи надав заяву про розгляд справи буз його участі, в якій вказав, що позовні вимоги просить вирішити на розсуд суду. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилався позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом встановлено, що відповідно до ордеру № 37 від 22.10.2001 позивачу, як наймачу, надано право на зайняття кв. [ADDRESS] , з двома членами родини [PERSON] , [PERSON] . За вказаною адресою зареєстровані позивач, відповідач та [PERSON] (а.с. 8, 17). Відповідно до акту №1/7 фактичного проживання мешканці та/або наймачів жилих площ (житлових приміщень) в гуртожитках Нетішинського професійного ліцею від 30.08.2021, складеного комісією у складі: директора НПЛ [PERSON], коменданта [PERSON] , паспортиста [PERSON] , чергової гуртожитку [PERSON] , за участі мешканців гуртожитку [PERSON] і [PERSON] , за вказаною адресою фактично проживають лише позивач та [PERSON] , а відповідач [PERSON] не проживає там з 2006 року, з причини проживання у Туреччині (а.с. 8-9). Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається приміщення протягом шести місяців. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985р., у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем надані належні докази того, що відповідачем порушені її права наймача жилого приміщення - кімнатою (секцією) 509 по [ADDRESS] , оскільки відповідач без поважних причин відсутня за вказаною адресою понад 6 місяців, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Проте, положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, якщо відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то в судовому рішенні повинно бути вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого ним судового збору при поданні позовної заяви, а інша половина судового збору покладається на відповідача. На підставі викладеного, оскільки до початку розгляду справи по суті від відповідача надійшла заява про визнання позову, при подачі позову до суду позивачем сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн., а суд дійшов висновку про задоволення позовної заяви, наявні підстави для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову та стягнення з відповідача на користь позивача інших 50 відсотків судового збору.

Outcome: approved