Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

Позивач\~ [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до ТОВ «ОМІКО» та свої вимоги мотивує тим, що він працював на посаді охоронця у відповідача. 28 жовтня 2021 року позивач уклав контракт про проходження військової служби за контрактом з Міністерством оборони України. Згідно частини 3 статті 119 КЗпП України за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. З викладеного видно, що укладення контракту про проходження громадянином України військової служби у Збройних силах України на посадах рядового складу не є підставою для припинення трудових відносин з роботодавцем. В той же час, не дивлячись на приписи Кодексу законів про працю України, відповідач звільнив позивач всупереч законодавству. При цьому, був виданий наказ 26 жовтня 2021 року № 26/10-2 про звільнення позивача за власним бажанням на підставі ніби то поданої ним заяви 13 жовтня 2021 року. Заяву про\~звільнення підписували\~всі працівники\~відповідача без\~вказівки на\~дату звільнення,\~а також\~без зазначення\~дати підписання,\~ще задовго\~(приблизно\~влітку)\~від жовтня\~місяця 2021\~року. Відповідач мотивував це як необхідність уникнення податкових труднощів у випадку податкових перевірок. Примірник даної заяви про звільнення отримали батьки позивача 13 листопада 2021 року у приміщенні відповідача. Зі змісту наказу про звільнення вбачається, що він виданий датою звільнення 26 жовтня 2021 року, підписаний комерційним директором, (а не Директором товариства, як уповноваженої особи роботодавця-власника), і в ньому відсутній запис позивача про ознайомлення, хоча у той день позивач працював на посту охорони і був присутній на робочому місці. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України, роботодавець або уповноважений ним орган, зобов`язаний у день видачі провести розрахунок, видати наказ про звільнення. Позивач у цей день був на роботі, вказаний факт затверджується табелем обліку робочого часу. Ніхто ні про яке звільнення з боку роботодавця мову взагалі не вів. Відбувши зміну, позивач закінчив звичайний робочий день виходом до дому. Під час укладання військового контракту позивач повідомив уповноважених осіб військової частини, про те, що працює охоронцем у відповідача. Листом від 28 жовтня 2021 року за вихідним номером 2/1856 [INFO] повідомив відповідача про наслідки продовження трудових відносин з працівником, який проходить строкову військову службу за контрактом. Крім того, частина 1 статті 38 КЗпП України передбачає, що для звільнення за власним бажанням працівник подає заяву про звільнення з вказівкою на дату звільнення. В той же час, заява про звільнення, яка ніби то була подана позивачем, не містить дати звільнення. Таким чином видно, що дії відповідача щодо видання наказу від 26 жовтня 2021 року № 26/10-2 про припинення трудового договору (контракту) про звільнення позивача з роботи є неправомірними. Посилаючись на вказані обставини, просить суд скасувати наказ № 26/10-2 від 26 жовтня 2021 року про припинення трудового договору (контракту) складений 26 жовтня 2021 року, за яким звільнено [PERSON] з посади (роботи) охоронця за власним бажанням за статтею 38 Кодексу законів про працю України виданий ТОВ «ОМІКО» та поновити його на посаді (роботі) охоронця ТОВ «ОМІКО». Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 06 грудня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу запропоновано усунути недоліки. 20 грудня 2021 року позивачем надано суду уточнену позовну заяву зі сплатою судового збору. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 22 грудня 2021 року відкрите провадження у справі за вказаним позовом, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 23 лютого 2022 року о 15 год. 00 хв. 14 січня 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву представника ТОВ «ОМІКО», в якому зазначається, що відповідач не погоджується з доводами, вказаними в позовній заяві, та просить відмовити в задоволенні позову. Посилається на те, що відповідач не знав та не був повідомлений про той факт, що позивач перебував на військовій службі з 28 жовтня 2021 року. Насправді, позивач неодноразово скаржився на стан здоров`я, що в нього болять ноги, а тому підіймав питання щодо звільнення. Він працював охоронником в магазині за адресою: [ADDRESS] . Так, 13 жовтня 2021 року ним особисто була написана заява та передана начальнику охорони - [PERSON] . Про вказаний факт (написання заяви та передачі) також знала керуючий магазину - [PERSON] , оскільки вона надала йому шаблон заяви. Окрім цього,\~позивач неодноразово\~говорив своєму\~напарникові [PERSON] \~про те,\~що він\~буде звільнятись.\~Про те,\~що позивач\~буде йти\~на військову\~службу,\~ніхто не\~знав.\~Того ж\~дня вказана\~заява була\~передана начальником\~охорони [PERSON] \~у відділ кадрів, а саме [PERSON] , яка зареєструвала відповідну заяву. В той же день, [PERSON] погодила з позивачем дату звільнення, а саме 26 жовтня 2021 року, оскільки це був його останній день роботи в зміні. За час з 13 жовтня 2021 року по 26 жовтня 2021 року, позивач не повідомляв про намір залишитись на роботі. Так, 26 жовтня 2021 року, було винесено наказ №26/10-2 про припинення трудового договору (контракту), про звільнення [PERSON] з посади охоронника за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Начальник охорони [PERSON] , в той же день попрохав позивача протягом дня приїхати до відділу кадрів за адресою: [ADDRESS] , ознайомитись з наказом, отримати трудову книжку, тощо. В свою чергу 26 жовтня 2021 року позивач з невідомих причин не приїздив до відповідача у відділ кадрів ознайомитись із наказом, отримати трудову книжку, тощо. Тому 27 жовтня 2021 року, відповідач склав, а згодом направив супровідний лист та наказ про звільнення. Позивач особисто отримав вказаний наказ 02 листопада 2021 року, що підтверджує повідомлення про вручення. Окрім цього, також 27 жовтня 2021 року відповідач направив до позивача повідомлення про звільнення та попрохав прийти за відповідними документами (в тому числі трудова книжка). Вказане повідомлення також позивач особисто отримав 02 листопада 2021 року, що підтверджує повідомлення про вручення. Але, позивач так і не з`явився за документами. 04 листопада 2021 року батьки позивача прийшли до відповідача за адресою: [ADDRESS] та повідомили, що позивач перебуває на військовій службі за контрактом, тому запитували чому його звільнили. На що їм роз`яснили, чому саме був звільнений позивач, та надали заяву від позивача про звільнення. Того ж дня відповідач отримав повідомлення від 28 жовтня 2021 року про те, що позивач проходить військову службу. Відповідач на законних підставах, а саме на підставі заяви від 13 жовтня 2021 року та у відповідності до ст. 38 КЗпП України, звільнив позивача. Позивач не повідомляв відповідача про те, що буде проходити військову службу у Збройних Силах України згідно контракту від 28 жовтня 2021 року, а лише 04 листопада 2021 року вказаний факт став відомий зі слів батьків позивача, а згодом надійшло повідомлення. Окрім цього, якщо позивач вважав дії відповідача незаконними, чому він не відізвав свою заяву, або не прийшов до відповідача 02 листопада 2021 року (цією датою він особисто отримав наказ). Позивач підтверджує факт, що ним була написана заява про звільнення, але зазначає, що відповідач нібито зобов`язував підписувати такі зави про звільнення всіх працівників без дати, ще за довго (приблизно в літку). Вказане твердження є оманливим, оскільки відповідач нікого, ніколи не змушував підписувати заяви про звільнення. Таке твердження позивача не підтверджене жодним доказом. З приводу підпису наказу не Директором, а уповноваженою особою, зазначається, що 26 жовтня 2021 року директор ТОВ «ОМІКО» перебував у відпустці, а тому його обов`язки виконував [PERSON] З приводу ознайомлення з наказом, як вже зазначалось вище, дата звільнення була узгоджена завчасно, а тому позивач знав про це, окрім цього начальник охорони [PERSON] 26 жовтня 2021 року прохав позивача прибути до відповідача для ознайомлення з наказом та отримання документів. З приводу контракту про проходження військової служби, зазначає, що позивач не повідомляв відповідача про вказаний факт, а повідомлення надійшло лише 04 листопада 2021 року. Окрім цього, оскільки позивача звільнено 26 жовтня 2021 року, а контракт укладено 28 жовтня 2021 року, тому не має відношення до даного спору. Позивач не був позбавлений можливості відкликати свою заяву до дня звільнення або саме в день звільнення, про який сторони домовилися. В даному випадку позивач не підтверджує, що сторонами за взаємною згодою було анульовано таку домовленість щодо дати звільнення за угодою сторін 26 жовтня 2021 року. Отже, досягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та наявність узгодженої дати звільнення, що, в свою чергу, надавало відповідачу права на звільнення позивача з 26 жовтня 2021 року на підставі пункту статті 38 КЗпП України. Посилаючись на те, що відповідач при винесені наказу не порушив вимоги чинного законодавства та на підставі заяви, попередньо узгодивши дату звільнення, звільнив позивача 26 жовтня 2021 року, просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 41-43). 23 лютого 2022 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 18 квітня 2022 року, о 13 год. 30 хв. за клопотанням представника позивача. Враховуючи, що Верховною Радою України 24 лютого 2022 року на позачерговому засіданні було запроваджено воєнний стан через вторгнення Росії на територію України, беручи до уваги ситуацію, що склалась у м. Суми на день запровадження такого стану, на підставі п.1 рішення зборів суддів Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2022 року №5, з метою запобігання загрози життю та здоров`ю учасників судового процесу і працівників суду, з 24 лютого 2022 року дану справу було знято з розгляду до стабілізації ситуації в країні та в м. Суми. Рішенням зборів суддів від 02 травня 2022 року №11 відновлено здійснення розподілу та розгляд усіх категорій справ, у тому числі цивільних, які перебували в провадженні судді станом на 24 лютого 2022 року. Справу призначено до розгляду на 23 червня 2022 року о 13 год. 30 хв. 23 червня 2022 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 01 серпня 2022 року, 15 год. 00 хв. у зв`язку з неявкою позивача. 01 серпня 2022 року в судовому засіданні допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 08 вересня 2022 року в зв`язку з клопотанням представника позивача про відкладення для надання додаткових доказів. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримав, представник відповідача [PERSON] проти позову заперечувала з підстав, визначених у відзиві на позовну заяву. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся судом належним чином. Суд, заслухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, свідків, дослідивши письмові\~ докази\~по справі, вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Під час судового розгляду встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з ТОВ «ОМІКО» з 02 вересня 2021 року, працював на посаді охоронця, що підтверджується повідомленням про прийняття працівника на роботу (а.с. 68) та не заперечується відповідачем. [PERSON] написано заяву на ім`я директора ТОВ «ОМІКО» з проханням звільнити його за власним бажанням, вх.№13 жовтня 2021 року. Дата написання заяви відсутня (а.с. 9, 44). 26 жовтня 2021 року ТОВ «ОМІКО» видано наказ № 26/10-2 (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту), яким звільнено [PERSON] з посади (роботи) охоронника за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпПУ (а.с. 10, 44). 28\~жовтня 2021\~року,\~позивач [PERSON] \~уклав контракт\~про проходження\~військової служби\~у Збройних\~Силах України\~з Міністерством\~оборони України\~в особі\~командира військової\~частини [NUMBER] \~ (а.с.3-6). З витягу з Наказу Міністерства оборони України від 28 жовтня 2021 року № 226 вбачається, що [PERSON] призвано на військову службу за контрактом [INFO] (а.с.7). Повідомленням від\~28\~жовтня 2021\~року за\~вихідним номером\~2/1856,\~ [INFO] \~повідомив ТОВ\~«ОМІКО» про\~те,\~що їхній\~працівник [PERSON] \~приймається на\~військову службу\~за контрактом (а.с.8). 27 жовтня 2021 року ТОВ «ОМІКО» направило листа з повідомленням на адресу позивача [PERSON] , в якому повідомило про його звільнення з 26 жовтня 2021 року на підставі заяви за власним бажанням з проханням прийти за відповідними документами (в тому числі за трудовою книжкою) (а.с. 45) 27 жовтня 2021 року ТОВ «ОМІКО» листом з повідомленням на адресу позивача [PERSON] направлено наказ про звільнення № 26/10-2 від 26 жовтня 2021 року (а.с. 47). Вказані повідомлення вручені особисто позивачу 02 листопада 2021 року, що підтверджує роздруківка з сайту Укрпошти (а.с. 46, 48). З копії наказу ТОВ «ОМІКО» від 22 жовтня 2021 року № 22/10 вбачається, що директор ТОВ «ОМІКО» перебував у основній щорічній відпустці тривалістю 24 календарних дні з 26 жовтня 2021 року по18 листопада 2021 року. Вказаним наказом виконання обов`язків директора покладено на комерційного директора ТОВ «ОМІКО» [PERSON] (а.с.49). Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює начальником охорони ТОВ «ОМІКО» , з позивачем разом працював. Він стажував позивача, він прийшов десь у вересні 2021 року, працював 3 дні, потім він три дні, вони з ним іноді мінялися. [PERSON] говорив, що робота йому не подобається, через те, що 14 годин на ногах. Він проробив десь місяць, або більше. Завідувачка магазину [PERSON] сказала, що він написав заяву про звільнення, десь у середині жовтня 2021 року. Коли йому потрібно було відпрацьовувати, то він пішов на лікарняний. Наприкінці жовтня він пішов. Він телефонував позивачу, але той не брав слухавки. [PERSON] говорив, що буде звільнятися. Що позивач вступив до лав ЗСУ, він нещодавно дізнався. Завідуюча говорила, що позивач написав заяву, яку вона передала начальнику охорони. Позивач був на лікарняному, і вийшов в останній день перед звільненням. Пояснив, що чув про те, що пишуть заяви про звільнення без зазначення дати, але він особисто не писав, і щоб іншим пропонували - не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює керуючою магазину «Клунок» за адресою [ADDRESS] з липня 2020 року. Позивач працював з вересня по жовтень 2021 року. Охорона в її підпорядкування не входить, у них є начальник, але заяви на звільнення пишуть у них у магазині, їх передають на офіс за адресою: [ADDRESS] . Позивач в середині місяця сказав, що буде звільнятися, вона йому пояснила, що 2 тижні відпрацьовувати треба. Він написав заяву без дати, для того, щоб потім уточнити дату, щоб вірно вирахувати 2 тижні, щоб доробити до кінця місяця. В такому випадку вони телефонують на офіс інспектору по кадрам [PERSON] , але вона на той час була на лікарняному, порахувати було нікому, і вони передали заяву позивача про звільнення без дати. Після написання заяви, позивач не виходив на роботу чи виходив на 1 зміну, точно не пам`ятає. Він скаржився на стан здоров`я. Позивач заяву про звільнення писав при ній, в середині жовтня 2021 року. На протязі дня вона заяву передала начальнику сектора безпеки [PERSON] , в цей же день для передачі на офіс. Коли був останній день роботи позивача їй не відомо, табель вона не веде. Заяву про звільнення охоронці писали у неї, усі заяви через неї подавалися. Є бланк заяви, який сам працівник заповнює. Вона надала цей бланк, і в її присутності позивач написав заяву. Позивач висловив бажання звільнитися за власним бажанням, сказав, що доробляє до кінця місяця і йде. Дату не вказували, щоб порівняти з табелем-графіком роботи. Він хотів відпрацювати конкретно до кінця місяця. У них були випадки, що переписували заяви, бо не потрапляла дата звільнення в кінець місяця. Випадки написання працівниками заяв про звільнення без дати їй не відомі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є інспектором з кадрів ТОВ «ОМІКО». [PERSON] працював охоронцем з вересня 2021 року, звільнився за заявою 13 жовтня 2021 року. Їй начальник охорони [PERSON] приніс заяву в офіс від позивача, про те, що хоче звільнитися. Вона зателефонувала позивачу, щоб з`ясувати дату його звільнення, і що 26 жовтня 2021 року буде останній день роботи, і вони його тоді звільнять, і він погодився. Вона повідомила, щоб в цей день він прийшов до офісу і отримав документи про звільнення. Він погодився. Потім вона підготувала наказ, який повинен підписувати директор. З 18 жовтня 2021 року по 28 жовтня 2021 року вона була на лікарняному, а коли вийшла на роботу, то з`ясувалося, що позивач документи не забрав. Вона йому почала телефонувати, але [PERSON] слухавку не брав. Вона запитала у [PERSON] , чому не з`явився та не забрав документи, а він сказав, що також не може зв`язатися з [PERSON] . Потім, 28 чи 29 направили по пошті замовним листом документи за місцем прописки позивача: [ADDRESS] . Потім прийшло повідомлення, що позивач 02 листопада 2022 року отримав листа. Направляли копію заяви про звільнення і повідомлення, що він звільнений, і щоб прийшов забрав документи. 04 листопада 2021 року прийшла мати позивача до офісу, і почала з`ясовувати чому звільнили її сина. Вони показали заяву про звільнення, вона сфотографувала її. Мати сказала, що позивач служить, вони їй сказали, що немає повідомлення. Вона з`ясувала на пошті, що їм був направлений лист, що він служить. Заяву від [PERSON] вона отримала 13 жовтня 2021 року. При прийомі вона завжди попереджає, що за 2 тижні треба відпрацювати при звільнення. Вони вирахували, що це буде 26 жовтня 2021 року. Напередодні звільнення позивач був на лікарняному по 25 жовтня 2021 року. Коли був переданий лікарняний їй не відомо, бухгалтер цим займається. 26 жовтня 2021 року позивач був на роботі, бо [PERSON] сказав, що він був на роботі. З його слів, він повідомив, що позивач відпрацював, і сказав, що прийде за документами. Проект наказу вона підготувала завчасно, і на підпис керівнику передала, щоб людина не втрачала час. Вона зафіксувала в журналі вхідної кореспонденції 13 жовтня 2021 року. Свідок зазначила, що сторонами може бути погоджена інша дата звільнення, і за телефоном вона погодила в телефонному режимі з працівником. Відповідно до\~статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у\~статті 5-1 КЗпП України\~правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з частиною першою\~статті 21 КЗпП України\~трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено\~статтею 38 КЗпП України. Положеннями\~статті 38 КЗпП України\~визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта\~статті 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника роботодавець може звільнити працівника в день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення. Визначення працівником дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством. За змістом\~статті 38 КЗпП України\~право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує обов`язку роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави. Сторони трудового договору мають право домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку, навіть якщо відсутні поважні причини. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 661/1601/20 (провадження № 61-14982св20) міститься висновок про те, що «працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта\~статті 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою». Під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами твердження позивача про те, що заяву про своє звільнення за власним бажанням ним написано задовго до жовтня 2021 року, приблизно влітку. Такі доводи є неспроможними з огляду на ту обставину, що позивач влітку 2021 року не перебував у трудових відносинах з відповідачем, а був прийнятий на роботу 02 вересня 2021 року. Як вбачається з досліджених доказів, підставою звільнення позивача стала його заява, яка зареєстрована відповідачем 13 жовтня 2021 року про звільнення за власним бажанням. Заява підписана позивачем, проте дати підписання не містить. Також заява не містить дати звільнення. З графіку режиму роботи працівників ТОВ «ОМІКО» на 2021 рік вбачається, що охоронникам магазину по [ADDRESS] встановлено графік роботи 3 дні робочих, 3 дні вихідні (а.с. 73). З табеля обліку використання робочого часу за період з 01 жовтня 2021 року по 31 жовтня 2021 року вбачається, що позивач працював, зокрема 12-15 жовтня 2021 року, 18-20 жовтня 2021 року, в період з 21 по 25 жовтня 2021 року перебував на лікарняному, 26 жовтня 2021 року перебував на роботі (а.с. 72). З заяви, що подана відповідачу 13 жовтня 2021 року вбачається, що вона не містить дати, за якою позивач просив його звільнити. Відповідно, термін, визначений ч.1 ст. 38 КЗпП закінчується 27 жовтня 2021 року, і це мав би бути останній робочий день позивача. Суд критично ставиться до показань свідка [PERSON] щодо погодження в телефонному режимі з позивачем дати звільнення 26 жовтня 2021 року, оскільки така обставина заперечується позивачем, а належним доказом погодження дати звільнення за власним бажанням працівника має бути письмова заява, яка б вказувала на дійсне волевиявлення особи. Обставиною неспроможності показань свідка суд вважає і те, що 26 жовтня 2021 року позивач виконував свої функціональні обов`язки, про що свідчать відмітки в табелі обліку використання робочого часу. Таким чином, позивач мав право відкликати свою заяву про звільнення в термін до 27 жовтня 2021 року, а також, враховуючи відсутність доказів на підтвердження обставин запрошення іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору, позивач мав можливість не залишати роботу і не вимагати розірвання трудового договору, як це передбачено ч.2 ст. 38 КЗпП України, після закінчення строку попередження про звільнення. Проте, з огляду на наказ про звільнення від 26 жовтня 2021 року, позивач не мав можливості скористатися визначеними трудовим законодавством правами, в тому числі і в наступний робочий день згідно встановленого графіку роботи позивача 31 жовтня 2021 року. Тому відповідач не вправі був звільняти позивача, не узгодивши з ним дату звільнення, а також до закінчення двотижневого строку після подачі ним заяви про звільнення, оскільки він про це не просив. Виходячи з зазначеного, суд приходить до висновку про те, що звільнення відбулось з порушенням норм трудового законодавства щодо реалізації волевиявлення працівника. Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України в зв`язку із задоволенням позову про поновлення позивача на роботі, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору за вказану вимогу, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved