Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

Заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті особи. В обґрунтуванні заяви [PERSON] , зазначила, що вона є дружиною померлого [INFO] громадянина України [PERSON] . Померлий був зареєстрований та проживав у [ADDRESS] . 16.08.2022 близько 17:45 під час артобстрілу м. Авдїївка з боку російських окупаційних військ по [ADDRESS] поранення отримав несумісні з життям [PERSON] на території домоволодіння [ADDRESS] . Через введення воєнного стану, Авдіївське відділення Донецького обласного бюро СМЕ не працює, у зв`язку з чим призначити та провести судову медичну експертизу по трупу з метою отримання в подальшому лікарського свідоцтва про смерть неможливо. Постановою слідчого в ОВС слідчого відділу 2 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 31.08.2022 визнано, що смерть [PERSON] , [INFO] , настала внаслідок бойових дій (вибуху боєприпасу під час артилерійського обстрілу з боку російських окупаційних військ), та надано дозвіл на поховання [PERSON] . [PERSON] був похований на території Авдіївської міської територіальної громади. У зв`язку з проведенням на території Донецької області антитерористичної операції та захопленням міста бойовиками, відділи державної реєстрації актів цивільного стану управління юстиції України не працюють, у зв`язку чим заявниця не має можливості отримати свідоцтво про смерть свого чоловіка, встановленого законодавством України зразка, тому просила суд встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Авдіївка Донецької області, який помер [INFO] у м.Авдіївка Донецької області, Україна, для отримання свідоцтва про смерть на території України. Заявниця у судове засідання не з`явилася, надала заяву, якою підтримала заявлені вимоги, просила справу слухати у її відсутність Представник заінтересованої особи - Амур-Нижньодніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м.Дніпрі Південно-Східного Міжрегіонального Управління Міністерства Юстиції (м.Дніпро) у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, про причини не явки суду не повідомив. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Родинні відносини, що заявниця [PERSON] доводиться дружиною [PERSON] підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] . Судом встановлено, що заявниця та [PERSON] були зареєстровані та проживали у [ADDRESS] . 16.08.2022 близько 17:45 під час артобстрілу м. Авдїївка з боку російських окупаційних військ по [ADDRESS] поранення отримав несумісні з життям [PERSON] на території домоволодіння [ADDRESS] . Через введення воєнного стану, Авдіївське відділення Донецького обласного бюро СМЕ не працює, у зв`язку з чим призначити та провести судову медичну експертизу по трупу з метою отримання в подальшому лікарського свідоцтва про смерть неможливо. Постановою слідчого в ОВС слідчого відділу 2 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 31.08.2022 визнано, що смерть [PERSON] , [INFO] , настала внаслідок бойових дій (вибуху боєприпасу під час артилерійського обстрілу з боку російських окупаційних військ), та надано дозвіл на поховання [PERSON] . Оформити свідоцтво про смерть неможливо, оскільки факт смерті підтверджується неналежним документом - Постановою слідчого в ОВС слідчого відділу 2 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 31.08.2022. Для отримання свідоцтва про смерть необхідно надати лікарське свідоцтво про смерть, що в умовах бойових дій та війни отримати неможливо. Крім того, смерть настала в районі активних бойових дій. Оцінюючи надані суду докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. 293 ЦПК України встановлено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно із п. 8 ч.1 ст.315 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи про встановлення факту: смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою. За приписами п. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Мінюсту від 18.10.2000 № 52/5, підставою для державної реєстрації смерті є лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024. Разом з тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території де ведуться активні бойові дії, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Статтею 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь - якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення. Статтею 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих. Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі "Краска проти Швейцарії" визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, надані до суду докази, суд приходить до висновку, що вимоги заявника підлягають задоволенню, а факт смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Авдіївка, Донецької області, який помер [INFO] у місті Авдіївка, Донецької області, Україна, підлягає встановленню. Згідно п.8 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Outcome: approved