Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-22 00:00:00

17 лютого 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Новомосковська державна нотаріальна контора про визнання правочину недійсним, визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Ухвалою суду від 18 лютого 2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків, а саме - долучення до позовної заяви документів, що підтверджують сплату судового збору у розмірі 840,80 грн. 13 березня 2020 року [PERSON] усунув недоліки позовної заяви, долучив до позовної заяви документи, що підтверджують сплату судового збору у розмірі 840,80 грн. Ухвалою суду від 30 березня 2020 року відкрите провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 22 серпня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом в новій редакції до [PERSON] , третя особа - Перша Новомосковська державна нотаріальна контора про визнання правочину недійсним. 22 серпня 2022 року закрите підготовче провадження у справі, призначений розгляд справи по суті. На обґрунтування вимог [PERSON] посилався на те, що [INFO] померла його бабуся - [PERSON] . Відповідач [PERSON] є його рідним батьком та сином [PERSON] , яка померла [INFO] . Позивач зазначає, що [PERSON] виховувала його, була дуже прив`язана до нього, проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . За життя, 29 березня 2005 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений Новомосковською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером № 1-1941, відповідно до якого, заповіла все належне їй майно йому - [PERSON] . У 2012 році з ним зустрілися його батько [PERSON] та його сестра [PERSON] , які стали вмовляти відмовитися від прийняття спадщини після бабусі, зазначали, що їм не було відомо про заповіт, цей факт здивував їх, адже його батько не повинен залишатися без спадщини. Позивач зазначив у позові, що він не погоджувався відмовлятися від спадщини, але, його батько завірив, що він є його єдиним сином, все майно залишиться йому, також, аргументацією було те, що він має непогашений кредит у банківській установі і може втратити спадкове майно, якщо своєчасно не погасить кредит. Батько обіцяв йому, що саме він буде проживати у будинку разом з сім`єю, та умовив звернутися до нотаріальної контори з заявою про відмову від прийняття спадщини. Позивач зазначає, що він погодився та оформив у державного нотаріуса заяву про відмову від прийняття спадщини. Йому відомо, що з заявою про прийняття спадщини після [PERSON] , яка померла [INFO] , звернувся її син - відповідач [PERSON] , який отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . У той же час, відповідач [PERSON] веде себе не адекватно, не доглядає за будинком, не ремонтує його. Позивач [PERSON] посилається на те, що правочин (заява про відмову від прийняття спадщини) повинен бути визнаний недійсним, у відповідності до ст. 230 ЦПК України, відповідно до якої, 1. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. 2. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. [PERSON] зазначив, що його батько [PERSON] та його тітка [PERSON] ввели його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, діяли відносно нього з умислом відібрати у нього будинок, який заповідала йому бабуся. Він повірив своїм близьким та не міг допустити обману з їх боку. Він є учасником АТО, сплатив кредит банку, тому, жодної загрози втрати майна не існувало. У зв`язку з наведеним, у позовній заяві [PERSON] просив суд визнати недійсним правочин, а саме, його, [PERSON] заяву про відмову від прийняття спадщини № 186 від 03 березня 2012 року у спадковій справі № 85, яка заведена після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити вимоги та зазначив, що він проживав з бабусею в будинку за адресою: [ADDRESS] , був зареєстрований за зазначеною адресою. [INFO] його бабуся [PERSON] померла. 03 березня 2012 року йому зателефонувала його тітка [PERSON] та попросила прийти до неї додому ( [ADDRESS] ). Він погодився, в квартирі тітки був його батько [PERSON] , вони повідомили про наявність заповіту на його користь та стали умовляти, щоб він відмовився від прийняття спадщини. Батько був ображений на матір із за заповіту, вини зазначали, що цей вчинок буде правильний, а в наступному - будинок перейде у його власність, також посилалися на наявність непогашених кредитів та наявні ризики. Він довіряв батькові, погодився, добровільно прийняв рішення про відмову від прийняття спадщини, наслідки відмові розумів. У нотаріальній конторі він оформив заяву про відмову від прийняття спадщини, також, йому відомо, що з заявою про прийняття спадщини після [PERSON] , яка померла [INFO] , звернувся відповідач [PERSON] . З 2015 року він перебував у зоні АТО, будинок здавав у найм. У нього з батьком були нормальні відносини, останній переніс інсульт, він допомагав ліками, але пізніше батько посварився з його дружиною, виселив квартирантів з будинку. Коли він став говорити батькові, що була усна угода, що він буде жити в будинку, батько став говорити що він до будинку не має жодного відношення, після чого він звернувся до суду з позовом. Він вважає, що його заява про відмову від прийняття спадщини була здійснена внаслідок обману, обман обумовлює тим, що батько обіцяв, що він буде жити в будинку, але став виганяти. Представник позивача [PERSON] - адвокат Павлов Є.Г. в судовому засіданні підтримав позов, посилався на підстави звернення до суду, викладені в заяві, просив суд задовольнити вимоги, посилаючись на норми ст. 230 ЦК України, а саме, на наявність обману з боку відповідача. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Лазуренко І.Ф. в судовому засіданні позов не визнала, посилалася на те, що позивач [PERSON] добровільно відмовився від прийняття спадщини після [PERSON] , яка померла [INFO] , розумів наслідки такої відмови, крім того, особисто він не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим, позов не підлягає задоволенню. Представник третьої особи - Першої Новомосковської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився. Заслухавши позивача, представників сторін, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть. У відповідності до ст. 1261 ЦК України, 1. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1268 ЦК України визначено, що 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На підставі ст. 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Нормами ст. 1273 ЦК України визначено, що: 1. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. 2. Фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, може відмовитися від прийняття спадщини за згодою піклувальника і органу опіки та піклування. 3. Неповнолітня особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування. 4. Батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування. 5. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. 6. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Згідно спадкової справи № 85/2012, яка заведена Новомосковською державною нотаріальною конторою, з заявою про прийняття спадщини після [PERSON] , померлої [INFO] звернувся син спадкодавця - [PERSON] . Матеріали спадкової справи містять заповіт [PERSON] , складений 29 березня 2005 року та посвідчений державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Яковлевою Т.М., згідно якого [PERSON] на випадок своєї смерті належний їй на праві приватної власності жилий будинок з надвірними побудовами та земельною ділянкою при ньому, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] заповіла [PERSON] . Судом встановлено, що 03 березня 2012 року [PERSON] звернувся до нотаріальної контори з заявою про відмову від прийняття спадщини після [PERSON] , померлої [INFO] . Встановлено, що позивач [PERSON] не звертався до нотаріальної контори з заявою про відкликання відмови від прийняття спадщини протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, також, не звертався з заявою про прийняття спадщини за заповітом після [PERSON] , яка померла [INFO] . У відповідності до ст. 11 ЦК України, 1. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 2. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; Згідно до ст. 202 ЦК України, 1. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 2. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 3. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. 4. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. 5. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Враховуючи наведене, заява про відмову в прийняття спадщини за своєю природою є одностороннім правочином, тобто, дією, згідно якої відповідна особа повідомляє про своє небажання реалізувати свої права, як спадкоємця (у даному випадку - за заповітом). Як зазначалося вище, позивач просив визнати недійсною його заяву про відмову від прийняття спадщини після [PERSON] , померлої [INFO] з посиланням на наявність обману з боку батька та тітки та посиланням на вимоги ст. 230 ЦК України, у зв`язку з чим, суд приходить до нижченаведеного. Статтею 203 ЦК України визначено, що: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно до ст. 215 ЦК України, 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ст. 230 ЦК України, 1. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. 2. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Приписами ст. 229 ЦК України визначено, що 1. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, статтею 230 ЦК України передбачені підстави для визнання правочину недійсним, а саме - у випадку, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням). Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В той же час, як зазначалося судом вище, заява про відмову в прийняття спадщини за своєю природою є одностороннім правочином, тобто, крім заявника відсутня інша сторона, яка може ввести в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Як встановлено судом, позивач [PERSON] добровільно прийняв рішення про відмову від прийняття спадщини, наслідки відмові розумів, про що він повідомив у виступі в судовому засіданні, крім того, мотиви його відмови не мають істотного значення. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку. що позивачем не надано суду доказів наявності підстав визнання недійсності правочину (заяви про відмову від прийняття спадщини), визначених ст.ст. 230, 203 ЦК України, У пунктах 1 та 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними, суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав із наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків; відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недотримання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Враховуючи те, що позивачем не надано доказів наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed