Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, у якому просить суд: 1. Визнати свідоцтво про право на спадщину за законом від 05 квітня 2017 року за реєстровим № 1-533, видане державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Гасс В. Ю., недійсним. 2. Визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05 квітня 2017 року за реєстровим № 1-539, видане державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Гасс В. Ю., недійсним. 3. Визнати право на спадщину за законом на Ѕ спадкового майна: грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями: що знаходяться у ТВБ № 10026/02 (колишнє № 5398/013) на рахунках № [NUMBER] (2 035,70 грн.), [NUMBER] (6 229,15 грн.), у ТВБВ № 10026/026 (колишнє № 7989/0328) на рахунках № [NUMBER] (3 465, 00 грн.), [NUMBER] (876,95 грн.), [NUMBER] (старий № [NUMBER]) (20 146, 37 грн.) та квартири [ADDRESS] . 4. Стягнути з Відповідача [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платників податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] - 158 441, 79 грн. (сто п`ятдесят вісім тисяч чотириста сорок одна грн. 79 коп.), з яких 150 253, 50 грн (сто п`ятдесят тисяч двісті п`ятдесят три грн. 50 коп.) - вартість нерухомого майна, та 8 188, 29 грн. (вісім тисяч сто вісімдесят вісім грн. 29 коп.) - суму грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями. 5. Витрати пов`язані з розглядом судової справи покласти на Відповідача. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05.03.2003 мати позивача [PERSON] заповідала своєму сину [PERSON] та своїй доньці [PERSON] належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] в рівних частинах кожному. [INFO] мати позивача - [PERSON] померла. На початку квітня 2017 року позивач звернувся до державного нотаріуса Сьомої київської державної нотаріальної контори Гасс В. Ю. з заявою про прийняття спадщини, в процесі спілкування з нотаріусом останньому стало відомо про існування іншого заповіту, що був складений 12.07.2007. Відповідно до зазначеного заповіту, мати позивача - [PERSON] на випадок її смерті заповіла все майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що вона по закону матиме право відповідачу - [PERSON] . Заповіт на ім`я [PERSON] був посвідчений 12.07.2007 Секретарем сільської ради Погребищенського району Вінницької області Джурою Г. М., зареєстрований в реєстрі за № 90. Загальна вартість спадкового майна, що залишилося після смерті [PERSON] , становить 633 767, 17 грн. (шістсот тридцять три тисячі сімсот шістдесят сім грн. 17 код.) та складається з: грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями в розмірі 32 753,17 грн., квартири [ADDRESS] , вартість якої на 17.06.2017 становила 601 014, 00 грн. 05.04.2017 державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Гасс В. Ю. [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ј грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться у ТВБ № 10026/02 (колишнє № 5398/013) на рахунках № [NUMBER] (2 035,70 грн.), [NUMBER] (6 229,15 грн.), у ТВБВ № 10026/026 (колишнє № 7989/0328) на рахунках № [NUMBER] (3 465, 00 грн.), [NUMBER] \876,95 грн.), [NUMBER] (старий № [NUMBER] ) \20146, 37 грн.) зареєстрованого в реєстрі за номером 1-534; свідоцтво про право на спадщину за законом на ј квартири [ADDRESS] , зареєстрованого в реєстрі за номером 1-533; [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ѕ грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться у ТВБ № 10026/02 (колишнє № 5398/013) на рахунках № [NUMBER] (2 035,70 грн.), [NUMBER] (6 229,15 грн.), у ТВБВ № 10026/026 (колишнє № 7989/0328) на рахунках № [NUMBER] (3 465, 00 грн.), [NUMBER] \876,95 грн.), [NUMBER] (старий № [NUMBER] ) \20146, 37 грн.) зареєстрованого в реєстрі за номером 1-539; свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/4 квартири [ADDRESS] , зареєстрованого в реєстрі за номером 1-538. Відповідно до виданих документів позивач, [PERSON] , отримав ј частину всього майна, що становить 158 441, 79 грн., з яких 8 188, 29 грн.- грошові вклади з відповідними відсотками та компенсаціями та 150 253, 50 грн. - вартість нерухомого майна; відповідач, [PERSON] відповідно - 3/4 , що становить 24 564, 88 грн. - грошові вклади з відповідними відсотками та компенсаціями та 450 760, 50 грн. 17.06.2017 позивачем та відповідачем, як продавцями, укладено Договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1216108580000. Відповідно до п. 4 Договору продаж здійснено за 601 014, 00 грн., у відповідних частках [PERSON] - 450 760, 50 грн., а [PERSON] - 150 253, 50 грн. (сто п`ятдесят тисяч двісті п`ятдесят три грн. 50 коп.). У квітні 2017 року позивач звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовною заявою про визнання заповіту недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання свідоцтво про право на спадщину за законом недійсним, стягнення грошових коштів, яку було задоволено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва, при цьому постановою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2020 року в частині визнання недійсним заповіту від 12 липня 2007 року, посвідченого секретарем Старостинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області Джурою Г.М., зареєстрованого в реєстрі № 90, визнання права на спадщину на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , та на частину грошових вкладів, та стягнення коштів скасовано. Ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Судами першої та апеляційної інстанції підтверджено обставину нікчемності заповіту, посвідченого секретарем Старостинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області Джурою Ганною Миколаївною від 12.07.2007, зареєстрованого в реєстрі за № 90. Враховуючи, що заповіт від 12 липня 2007 року є нікчемним, спадкування має відбуватися за законом, що стало передумовою для звернення до суду із даним позовом. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18.02.2021 відкрито провадження у зазначеній цивільній справі, яку призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні, сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та визначено відповідні строки. Судом за клопотанням позивача постановлено про витребування доказів від Сьомої київської державної нотаріальної контори. Копію вказаної ухвали суду разом з копією позовної заяви та додатків до неї відповідач отримала 10.03.2021. 16.03.2021 на виконання ухвали суд від 18.02.2021 від Сьомої київської державної нотаріальної контори до суду надійшла копія матеріалів спадкової справи № 568/2016. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13.04.2021 відмовлено у задоволені клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про поновлення строку на подання відзиву. Відзив відповідача [PERSON] (№ [NUMBER] , №ВХ 25905) залишено без розгляду. 26.04.2021 до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про застосування строків позовної давності. Аналогічного змісту заява була подана до суду 15.07.2021 представником відповідача [PERSON] - [PERSON] , яка обґрунтована тим, що позивачу про порушення його прав стало відомо 05.04.2017 року - з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину. Крім того, відповідно до висновку спеціаліста №22/11-2017 від 22.11.2017 року було встановлено, що підпис на заповіті від 12.07.2007 ймовірно не належить особі, яка його підписувала. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогу про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертаються до суду, та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами. Ключовими є фраза «з поважних причин», а отже, і є предметом доказування при вирішення питання щодо встановлення поважності причин це повинно підтверджуватися незаперечними письмовими доказами. Враховуючи те, що позивачем під час розгляду справи №755/556/18 не заявлялися позовні вимоги про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом (1-533), виданого позивачу на ј частину квартири, та свідоцтва про право на спадщину за законом (№1-539) виданого відповідачу на ѕ частини грошових вкладів, а також з урахуванням норм ст.ст. 256, 257, 261, 264 ЦК України та правової позиції Верховного суду, строк позовної давності за заявленими вимогами у даній справі сплинув і відсутні докази наявності поважних причин пропуску позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України). На підставі викладеного, відповідачем заявлено про сплив позовної давності за заявленими позовними вимогами про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом (1-533), виданого позивачу на ј квартири, та свідоцтво про право на спадщину за заповітом (1-539) виданого відповідачу на ѕ частини грошових вкладів. У зв`язку із тим, що оскаржувані свідоцтва є чинними, відсутні і правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 158 441,79 грн. 07.08.2021 від представника третьої особи, Сьомої київської державної нотаріальної контори, до суду надійшов лист про розгляду справи у відсутність. 21.09.2021 до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про долучення доказів. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.09.2021 закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті. 13.12.2021 до суду позивачем подану заяву про визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом та поновлення цього строку з метою захисту порушених прав, що обґрунтовується тим, що з січня 2020 року по січень 2021 року позивач хворів на тяжку хворобу, яка позбавила можливості останнього звернутися до суду у відповідний строк, до якої долучає відповідні докази, яку у судовому засіданні 13.12.2021 ухвалою, постановленою у порядку ч. 4 ст. 259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, клопотання представника позивача, [PERSON] , про долучення до матеріалів справи заяви про визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом та поновлення цього строку з метою захисту порушених прав з відповідними доказами задоволено та долучено до матеріалів справи подану заяву від 13.12.2021. 06.01.2022 до суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшли заперечення проти заяви про визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом та поновлення цього строку з метою захисту порушених прав, у яких остання зазначає, що з заявою позивача відповідач не згоден, оскільки долучені до поданої заяви докази не є допустимими доказами, оскільки не засвідчені лікарем та відсутня інформація про те, що дана документація дійсно була отримана в амбулаторно-поліклінічному закладі на запит позивача. Перебіг позовної давності закінчився 05.04.2020 року з моменту отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину 05.04.2017 року. Крім того, відповідно до висновку спеціаліста № 22/11-2017 від 22.11.2017 було встановлено, що підпис на заповіті від 12.07.2007 ймовірно не належить особі, яка його підписувала. Копії медичної карти позивача не містять записів відвідування лікаря позивачем у період з 01.01.2020 по 22.11.2020. Перший запис лікаря здійснений 09.02.2021, тобто після дати закінчення строку позовної давності. Надані копії медичної карти за 09.02.2021 та за 13.12.2021, а також довідка 28.01.2021, не мають відношення до суті поданої позивачем заяви від 13.12.2021, оскільки строк позовної давності закінчився до вказаних дат. Позивачем надана копія довідки «Київського міського клінічного ендокринологічного центру» від 16.01.2020 має сумнівний характер походження, оскільки щодо неї відсутній запис у медичній карті позивача на вказану дату - 16.01.2020. Крім того, довідка лікаря від 16.01.2020, не містить висновку, що хвороба позивача є тяжкою. Зазначений діагноз - стійка згинальна рубцева після опікова контрактура до 70°. Лімфостаз правої нижньої кінцівки. Лікування: мазь Ярусапт, актевегін на тріщини рубця. Рекомендації щодо стаціонарного лікування відсутні. З викладеного вбачається, що окрім нижніх кінцівок тіла, які мали гемарагічні виділення із тріщини рубця, інші частини тіла позивача здорові, а отже позивач мав реальну фізичну можливість подати позов протягом трьох років з моменту коли дізнався про порушення свого права. Також, необхідно зазначити, що позовна заява, на підставі якої відкрито провадження у справі 755/2553/21, є наслідком неможливості реалізації своїх прав позивачем у справі №755/556/18 у якій 19.11.2020 Постановою Київського апеляційного суду у справі №755/556/18 було встановлено, що позивачу видано чотири свідоцтва про право на спадщину, два з яких за законом №1-534 та №1-533 та два за заповітом №1-539 та №1-538. Проте, позивач, у справі №755/556/18 звернувся з вимогою визнати недійсними не всі чотири свідоцтва на спадщину, а тільки два з них: за законом №1-534 та за заповітом №1-538. Відповідно до інформації, яка міститься в ухвалах Дніпровського районного суду міста Києва від 06.03.2020 та 19.03.2020 у справі №755/556/18, витяги яких отримано з Єдиного державного реєстру судових рішень, представник позивача був присутній на підготовчому засіданні 06.03.2020 та 19.03.2020, що підтверджується даними ухвалами. Представник позивача у справі №755/2553/21 - Дерій Анна Сергіївна діє на підставі ордеру серії ХС №97472 від 15.02.2018 та фактично безперервно надає правову допомогу позивачу з вказаної у ордері дати з 15.02.2018 по даний час, спочатку у справі №755/556/18, потім у даній справі. Таким чином, з вище викладеного вбачається, що позивач надав неправдиву інформацію суду щодо того, що він був позбавлений можливості подати позовну заяву з січня 2020 року. Допустимі докази того, що позивач безперервно тяжко хворів у період 01.01.2020 по 22.11.2020 суду не надано. Позивач приймав активну участь судовій справі №755/556/18 через свого представника 06.03.2020 та 19.03.2020, а тому мав реальну можливість звернутися з позовною заявою не порушуючи строки позовної давності. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав викладених у заявах по суті справи, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача - [PERSON] у судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, доходить наступного. З матеріалів справи вбачається, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , та відповідача [PERSON] - [PERSON] . За життя [PERSON] 05.03.2003 склала заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом Сьомої державної нотаріальної контори Савченко М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 3у-665, відповідно до якого [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй квартиру [ADDRESS] заповіла [PERSON] та [PERSON] рівних долях. 12.07.2007 [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений секретарем Старостинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області Джурою Г.М. та зареєстровано в реєстрі за № 90, відповідно до якого [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що вона по закону матиме право заповіла [PERSON] . 05.04.2017 державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Гасс В.Ю. було видано: [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частку квартири [ADDRESS] , зареєстрованого в реєстрі за № 1-533 та на ј частку грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться у ТВБВ № 10026/02 (колишнє № 5398/013) на рахунках № [NUMBER] (2035,70 гривень), [NUMBER] (6 229,15 гривень), у ТВБВ № 10026/026 (колишнє № 7989/03228) на рахунках № [NUMBER] (3 465,00 гривень), № [NUMBER] (876,95 гривень), № [NUMBER] (старий № [NUMBER] ) (20 146,37 гривень), зареєстрованого в реєстрі за № 1-534; [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ѕ часток квартири [ADDRESS] , зареєстрованого в реєстрі за № 1-538 та на ѕ часток грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться у ТВБВ № 10026/02 (колишнє № 5398/013) на рахунках № [NUMBER] (2035,70 гривень), [NUMBER] (6 229,15 гривень), у ТВБВ № 10026/026 (колишнє № 7989/03228) на рахунках № [NUMBER] (3 465,00 гривень), № [NUMBER] (876,95 гривень), № [NUMBER] (старий № [NUMBER] ) (20 146,37 гривень), зареєстрованого в реєстрі за № 1-539. З наведеного вбачається, що позивач, [PERSON] отримав ј спадкового майна, відповідач, [PERSON] , ѕ спадкового майна. Не погоджуючись із вказаними обставини та ставлячи під сумнів чинність заповіту від 12.07.2007, який був посвідчений секретарем Старостинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області Джурою Г.М. та зареєстрований в реєстрі за № 90, позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом, в якому просив суд визнати заповіт від 12.07.2007 посвідчений секретарем Старостинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області Джурою Г.М., зареєстрований в реєстрі за № 90 недійсним; визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05.04.2017 виданого державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Гасс В.Ю. за реєстровим № 1-538 недійсним; визнати свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.04.2017 виданого державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Гасс В.Ю. за реєстровим № 1-534 недійсним; визнати право на спадщину за законом на Ѕ частку грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться у ТВБВ № 10026/02 (колишнє № 5398/013) на рахунках № [NUMBER] (2035,70 гривень), [NUMBER] (6 229,15 гривень), у ТВБВ № 10026/026 (колишнє № 7989/03228) на рахунках № [NUMBER] (3 465,00 гривень), № [NUMBER] (876,95 гривень), № [NUMBER] (старий № [NUMBER] ) (20 146,37 гривень); визнати право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в розмірі 158 441,79 гривень, з яких: 150 253,50 гривень - вартість нерухомого майна та 8 188,29 гривень - суму грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22.04.2020 у цивільній справі № 755/556/18 вищевказані позовні вимоги [PERSON] були задоволені. Постановою Київського апеляційного суду від 19.11.2020 рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22.04.2020 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. При цьому, суд апеляційної інстанції погодився з судом першої інстанції, та встановив, що з огляду на наявний висновок експерта, що підпис від імені [PERSON] у заповіті від 12.07.2007 виконаний не нею, а іншою особою, слід зробити висновок, що заповіт вчинений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а відтак є нікчемним. Враховуючи, що заповіт від 12.07.2007 є нікчемним, спадкування має відбуватися за законом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . Згідно ч.5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відтак, встановлені обставини рішенням суду від 22.04.2020 та постановою від 19.11.2020 у межах цивільної справи № 755/556/18 є преюдиційними для розгляду даної цивільної справи. Так, у постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 19.12.2019 по справі №520/11429/17, колегія суддів визначила, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Крім того, як вбачається із матеріалів справи, встановлено рішеннями судів та не заперечується сторонами, 05.04.2017 було видано чотири свідоцтва про право на спадщину. Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що у відповідності до ст. 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом, відтак усі чотири свідоцтва про право на спадщину можуть бути визнані недійсними, оскільки були видані з урахуванням заповіту від 12.07.2007, який був посвідчений секретарем Старостинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області Джурою Г.М. та зареєстрований в реєстрі за № 90, який у судовому порядку був визнаний нікчемним. В той же час, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 чт. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, про що відповідачем було подану відповідну заяву. Так, позивач посилається на те, що останньому 05.04.2017 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ј грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями та свідоцтво про право на спадщину за законом на ј квартири; відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ѕ грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ѕ квартири. Відтак перебіг строку позовної давності почався з дня отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину, тобто з 05.04.2017, що свідчить про те, що позивач звернувся до суду із даним позовом (05.02.2021) після закінчення строку позовної давності. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи, то ним можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі. Так, позивачем подана відповідна заява про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними, в обґрунтування пропуску строку позовної давності позивач посилається на те, що з січня 2020 року по січень 2021 року останній хворів на тяжку хворобу, яка позбавила можливості останнього подати позовну заяву у відповідний строк. На підтвердження вказаних обставин останній надає суду виписку з медичної карти амбулаторного хворого [PERSON] , у якій зазначено, що 09.02.21 позивач звернуся до лікаря ортопеда-травматолога зі скаргами на стан здоров`я. У подальшому міститься запис лікаря від 13.12.21, що хворий з 15.01.20 р. по 28.01.21 р. у зв`язку з хворобою не міг пересуватися самостійно та потребував стороннього догляду, зазначений відповідний діагноз. Вказані обставини не заслуговують на увагу суду, оскільки дані записи підтверджують розлади здоров`я позивача у вказаний період часу, однак не свідчать про неможливість вчинення юридично значущих дій. Згідно довідки лікаря від 16.01.20 р. [PERSON] встановлено діагноз: стійка згинальна післяопікова контрактура прав. колінного суглобу до 700 з наявністю тріщин по ходу рубця. Лімфостаз правої н/ кінцівки. Зазначено, що хворий пересувається на колясці, стояти не може через запаморочення при вертикалізації при розгинанні прав. колінного суглобу різкі болі та гемарагічні виділення із тріщин рубця. При цьому тривалість такого захворювання не визначена. Вказане не свідчить про тривалі розлади здоров`я, що стали перешкодою для звернення до суду у встановлений законом строк для захисту своїх порушених прав. Зазначене не свідчить і про те, що особа не могла у повній мірі усвідомлювати реальне настання несприятливих наслідків через призму розладів зі здоров`ям, оскільки у вказаний час тривав інший судовий процес. Також позивачем не наводяться обставини чому останній не міг змінити позовні вимоги у рамках наявного судового процесу. Суд вважає за необхідне відзначити і те, що з 15.02.2018 [PERSON] надавалася правова допомога адвокатським бюро «Дерій і Партнери», адвокат Дерій А.С. брала участь і у даній цивільній справі, вказане свідчить про те, що позивачу протягом тривалого часу надавалася правова допомога фахівцем у галузі права, тож останній не був позбавлений можливості звернутися до суду у встановлений законодавством строк для захисту свого цивільного права або інтересу. Згідно правового висновку, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі № 914/3224/16, закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. При цьому, як зазначає Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 29.12.2020 у справі № 909/1165/19 частиною п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Отже, чинне законодавство не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. При цьому аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що подання позову з іншими матеріально-правовими підставами не перериває перебігу позовної давності, але, разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №902/326/16 та від 24.09.2019 у справі № 922/1151/18. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про те, що наведені позивачем причини поважності пропуску строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки посилання позивача на стан здоров`я не обґрунтовані належним чином, а докази подані на підтвердження цих обставин є сумнівними та не свідчать про наявність непереборної сили. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. При цьому, очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій на думку добросовісного розсудливого спостерігача виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі заяв про закриття провадження у справі, подачі позовів в порядку іншого судочинства тощо. Тож посилання позивача на стан здоров`я як на підставу поважності пропуску строку позовної давності є недостатнім, оскільки матеріалами справи підтверджено, що позивачу надавалася правова допомога, відтак останній мав право отримати необхідну консультацію від адвоката, а остання повинна була передбачати настання негативних наслідків для її довірителя. Крім того, суд наголошує на тому, що поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим, до таких можна віднести і апеляційне оскарження рішення першої інстанції, або ж посилання на дію карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), проте позивач посилається лише на незадовільний стан здоров`я. При цьому суд звертає увагу на ту обставину, що обґрунтування щодо поважності причин пропуску строку позовної давності належить виключно стороні, а суд лише перевіряє такі доводи та надає їм належну оцінку. Суд не може посилатися на інші поважні причини пропуску строку позовної давності, які не були заявлені стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням наведеного, зважаючи на те, що відсутні поважні причини пропуску строку, протягом якого позивач міг звернутися до суду для захисту свого порушеного права чи інтересу, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Сьома київська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом недійсним, стягнення грошових коштів.

Outcome: dismissed