Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

У червні 2022 року позивачка звернулась до суду з позовом про відшкодування шкоди. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 15 серпня 2021 року сталась ДТП з вини водія [PERSON] . У результаті ДТП, її автомобіль Peugeot 3008 отримав механічні пошкодження. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Hyundai Getz була застрахована в ПрАТ «СК «Саламандра», якою було оцінено загальну вартість ремонту її автомобіля в розмірі 72\~095,88 грн. З урахуванням зносу запчастин 58,22% (32\~995,88 грн.) та франшизи (1300 грн.), їй було сплачено страхове відшкодування в розмірі 37800 грн. Решта збитків не відшкодована відповідачем як заподіювачем шкоди. У добровільному порядку відповідач відмовляється відшкодувати завдані збитки в розмірі 34\~295 грн. Також неправомірними діями відповідача їй було завдано і моральну шкоду через пошкодження її автомобіля, що потягло тривалу зміну усталеного способу і ритму життя, зазнала тривалого стресу, як інвалід ІІІ групи (довічно), змушена була вчиняти дії на відновлення своїх порушених прав. Розмір моральної шкоди вона оцінює в 20\~000 грн. Просила суд стягнути з [PERSON] на її користь завдану матеріальну шкоду в розмірі 34\~295 грн. та моральну шкоду в розмірі 20\~000 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 червня 2022 року відкрито провадження по справі, розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Після надходження клопотань про витребування доказів, ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 липня 2022 року здійснено перехід розгляду справи до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання призначено на 17 серпня 2022 року. 29 липня 2022 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з позовними вимогами, відповідач [PERSON] вказав, що на час ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Hyundai Getz була застрахована в ПрАТ «СК «Саламандра» з лімітом відповідальності 130\~000 грн. Тому завданий позивачу збиток в розмірі 72095,88 грн. повністю покривається страховою виплатою, основний тягар відшкодування шкоди повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем. Позивач не надав доказів того, що завданий збиток перевищує встановлений договором ліміт відповідальності. У даному випадку узгодив розмір страхового відшкодування зі страховиком, тобто він визнав той факт, що така виплата повністю покриває його збиток, та не проведив оцінку або експертизу пошкодженого автомобіля. Вважає, що ремонтна калькуляція не є належним доказом для визначення матеріального збитку, та складена з численним порушеннями, що впливають на її правильність. Також вважає, що необґрунтовано та безпідставно позивачем визначено розмір моральної шкоди. Жодним чином не аргументував такий розмір та не надав доказів. Просив суд відмовити в задоволенні позову. 01 серпня 2022 року до суду надійшла додаткова заява відповідача до відзиву. Зазначив, що його цивільна-правова відповідальність також застрахована по договору добровільного страхування з лімітом відповідальності ще на 100\~000 грн., тому загальний розмір становить 230\~000 грн., що повністю покриває заявлений позивачем збиток. Разом з тим, погоджуються сплатити на користь позивача франшизу в розмірі 1300 грн. Просив відмовити в задоволенні позову. 05 серпня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив від позивача [PERSON] . Зазначила, що обов`язок винуватця ДТП, яким є відповідач, відшкодувати різницю між виплаченим страховим відшкодуванням та завданою шкодою. Особливості страхової виплати є те, що нею не покривається фізичний знос, що правомірно було вирахувано страховиком. І тому обов`язок по відшкодування покладається на відповідача. Посилання відповідача на судову практику Верховного Суду є неправильним, оскільки всі постанови прийняті судом касаційної інстанції за інших обставин, ніж у даній справі. Зроблена страховою компанією ремонтна калькуляція повністю відповідає чинному законодавству, на підставі проведеного огляду автомобіля на станції СТО з частковим розбиранням вузлів та агрегатів автомобіля. Узгодження страхової виплати не є обмеженням її права на відшкодування збитків у повному розмірі. Також не може бути підставою для відмови у стягненні збитків і продаж автомобіля позивачем на час розгляду справи, оскільки не скасовує факт заподіяння шкоди позивачу. Просила врахувати, що хоч на час ДТП вона не була за кермом автомобіля, але перенесла сильні переживання та хвилювання, вирішувала питання щодо сплати страхового відшкодування, як інваліду ІІІ групи, їй протипоказані будь-які нервові напруження, та задоволити позов. 15 серпня 2022 року до суду надійшли заперечення сторони відповідача на відповідь на відзив. [PERSON] вказав, що між позивачем та страховою компанією було повністю узгоджено розмір страхового відшкодування, яка і визнала його достатнім, рішення страховика не оскаржувала, звіт щодо визначення вартості збитку не складала, його про погоджений розмір не повідомляли. Заявлений розмір шкоди не перевищує лімітів відповідальності, тому позивач не має права вимагати сплати ним різниці. Крім того, позивачка автомобіль продала ще 15 жовтня 2021 року та жодних збитків на відновлювальний ремонт не понесла, а тому її право не порушено. Вважає недоведеними вимоги про заподіяні позивачу і моральної шкоди. Просив відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник ПрАТ «СК «Саламандра» не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи, письмові пояснення по суті спору не надавали. Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. При розгляді справи судом встановлено, що 15 серпня 2021 року, близько 14години 00 хвилин, в Київській області, в с. Білогородка, по вулиці Київська, 25Б, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом HyundaiGetz, державний номерний знак [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем PEUGEOT, державний номерний знак [NUMBER] , який зупинився попереду. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями [PERSON] порушив п.12.1, 13.1ПДР, за що передбачена відповідальність згідно ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року: за ч. 4 статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. За ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2021 року [PERSON] визнано винуватим за ст. 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850 гривень в дохід держави. Дана постанова набрала законної сили та не оскаржувалась. Так, згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Поняття джерела підвищеної небезпеки закріплено у статті 1187 ЦК України. Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , автомобіль Peugeot 3008, державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований на праві власності за [PERSON] з 12 вересня 2020 року. З листа Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м.Києві №31/26-235аз від 22 липня 2022 року та договору купівлі-продажу транспортний засіб Peugeot 3008, державний номерний знак [NUMBER] , перереєстрований на нового власника 15 жовтня 2021 року. Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно зі статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176 цс 18, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності що передбачено статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Зазначена правова позиція закріплена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, провадження № 14-95цс20. Таким чином, на відповідач у справі [PERSON] , як особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, мав обов`язок відшкодувати позивачу [PERSON] , як потерпілому, в порядку визначеному ст. 1194 ЦК України різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої ним шкоди. Встановлено, що на час ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Hyundai Getz, державний номерний знак [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ «СК «Саламандра», поліс №204137876, ліміт відповідальності 130\~000 грн., франшиза 1300 грн., строк дії договору з 21 травня 2021 року по 20 травня 2022 року. Між ПрАТ «СК «Саламандра» та [PERSON] укладено договір страхування «Автоцивілка плюс» - договір добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту, включаючи відповідальність перевізника. За даним договором забезпечене авто - Hyundai Getz, державний номерний знак [NUMBER] , ліміт відповідальності 100\~000 грн., франшиза 0%. 16 серпня 2021 року [PERSON] повідомила ПрАТ «СК «Саламандра» про подію, яка має ознаки страхового випадку. Разом із тим, із ремонтної калькуляції №0035231.08 - 08 вересня 2021 року (дата оцінки 18 лютого 2022 рік, дата розрахунку 08 вересня 2021 рік), вартість ремонту колісного транспортного засобу Peugeot 3008, державний номерний знак [NUMBER] , складає 72\~095,88 грн. 26 січня 2022 року ПрАТ «СК «Саламандра» затверджений акт №0035231.08.21/1, за яким розмір матеріального збитку розраховано на підставі калькуляції №0035231 від 08.09.21; розмір страхового відшкодування за згодою сторін становив 37800 грн. Страхове відшкодування в розмірі 37800 грн. було виплачено [PERSON] , що підтверджено копією платіжного доручення №7624 від 11 лютого 2022 року. Таким чином, страховиком відповідача у справі ПрАТ «СК «Саламандра» не повністю відшкодовано завдану транспортним засобом - автомобілем Hyundai Getz під керування відповідача матеріальну шкоду, в тому числі, яка складається із 34295,88 грн., вартості ремонту транспортного засобу Peugeot 3008 внаслідок дорожнього транспортної пригоди, що мала місце 15 серпня 2021 року. Як вказувалось вище, згідно ремонтної калькуляції №0035231.08 - 08 вересня 2021 року (дата оцінки 18 лютого 2022 рік, дата розрахунку 08 вересня 2021 рік), вартість ремонту колісного транспортного засобу Peugeot 3008, державний номерний знак [NUMBER] , складає 72\~095,88 грн., вирахування зношення запчастин 58,22% - 32\~995,88 грн., загальна сума 39\~100 грн. Відповідно до розрахунку коефіцієнту фізичного зносу до справи №0035321.08.21/1, зробленого аварійним комісаром [PERSON] , розмір коефіцієнту фізичного зносу колісного транспортного засобу Peugeot 3008, державний номерний знак [NUMBER] , станом на 15 серпня 2021року становить 0,5822. 26 січня 2022 року ПрАТ «СК «Саламандра» затверджений акт №0035231.08.21/1, за яким розмір матеріального збитку розраховано на підставі калькуляції №0035231 від 08.09.21; розмір страхового відшкодування за згодою сторін становив 37800 грн. Страхове відшкодування в розмірі 37800 грн. було виплачено [PERSON] , що підтверджено копією платіжного доручення №7624 від 11 лютого 2022 року. Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо застосування законодавства про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема у постановах: від 05 червня 2018 року (справа № 910/7449/17, провадження № 12-104гс18); від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18); від 03 жовтня 2018 року (справа № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18); від 19 червня 2019 року (справа № 465/4621/16-к, провадження № 13-24кс19); від 11 грудня 2019 року (справа № 465/4287/15, провадження № 14-406цс19). У постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21), Велика Палата Верховного Суду, у пунктах 136, 137 указаної постанови зазначила, що Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20)). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Щодо позовних вимог [PERSON] про відшкодування відповідачем заподіяної їй матеріальної шкоди, пов`язаної із вирахуванням зношення запчастин, належного їй автомобіля, що не підлягало відшкодуванню за рахунок страховика, суд виходить із наступного. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно зі статтями 29, 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством. Нормою статті чітко визначений перелік випадків, коли шкода не відшкодовується страховиком. Оцінка та експертиза для визначення матеріального збитку в даному випадку не проводилась. Згідно з пунктом 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості. Отже, за змістом указаних положень відшкодуванню підлягають витрати, пов`язані з ремонтним з урахуванням фізичного зносу. Пунктом 1.6. Методики визначено, що фізичний знос КТЗ (його складників) - утрата вартості КТЗ (його складників), яка зумовлена частковою або повною втратою первісних технічних та технологічних якостей КТЗ (його складників) порівняно з вартістю нового подібного КТЗ (його складників) Пунктом 8.6. Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті. Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики). Системний аналіз пункту 32.7. частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статті 22, абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статей 1166, 1187, 1194 ЦК України, пунктів 1.6., 8.6., 8.6.1., 8.6.2. Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода в вигляді фізичного зносу транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що зазначені збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Подібні правові висновки висловлено у постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 420/998/18 (провадження № 61-11714св19). Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] просила, зокрема, стягнути з відповідача [PERSON] як особи, яка завдала шкоду, майнову шкоду в розмірі 34295 грн. вартості ремонтних робіт з урахуванням фізичного зносу. Як доказ заподіяння шкоди у вказаному розмірі (72\~095,88 грн. - 37800 грн. виплачених страховиком) позивач послався на ремонту калькуляцію. При розгляді справи жодна із сторін не зявляла клопотання про призначення експертизи, не долучено висновок експерта або спеціаліста до справи. Разом із тим, із матеріалів справи вбачається, що на час звернення позивача до суду і вирішення спору належний йому автомобіль був відчужений, відновлювальний ремонт не робився. Під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У даному позові [PERSON] вимог про відшкодування матеріальної шкоди з підстав фактично понесених витрат на ремонт автомобіля у цьому провадженні не заявила. Позивачем на підтвердження позовних вимог була надана лише ремонтна калькуляція, однак належних та допустимих доказів щодо оплати таких робіт, доказів придбання нових запасних частин для відновлення автомобіля та їх вартості позивачем до суду надано не було, а сама калькуляція не може бути таким доказом, оскільки не містить відповідних відомостей, щодо вартості та стану придбаних запасних частин, понесення конкретних витрат. Судом також враховується, що при виплаті страхового відшкодування, страховиком здійснюється виплата за вирахуванням податку на додану вартість, що може виплачуватись після надання підтверджуючих даних про проведений ремонт. З поданого позивачем розрахунку не можливо встановити яким чином між нею та страховиком було погоджено У наданій позивачем ремонтній калькуляції від 08 вересня 2021 року, на підставі якої страхова компанія визначила розмір страхового відшкодування, відсутній підпис особи, яка її склала, і будь-яких доказів того, що вона була складена уповноваженим оцінювачем, експертом, спеціалістом матеріали справи не містять та позивачем не надано. Також суд приймає доводи відповідача про те, що вартість робіт та запчастин на загальну суму близько 17000 грн. введені вручну користувачем (не завжди співпадають з замовленням), тобто носять ймовірний характер, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи встановлені судом обставини, подані сторонами докази, визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково, а саме стягнення з [PERSON] на користь позивача франшизи в розмірі 1300 грн. При вирішенні питання про стягнення моральної шкоди, суд враховує наступне. Відповідно до ст.. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Виходячи зі змісту вищезазначеного, при вирішенні вказаного спору, у судовому засіданні підлягала обов`язковому встановленню наявність самої такої шкоди; протиправна, винна поведінка у формі дій або бездіяльності відповідача; причинний зв`язок між діями або бездіяльністю відповідача та наслідками, у вигляді шкоди, що були заподіяні позивачеві. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією (серія АВ №1056990) [PERSON] встановлена ІІІ група інвалідності з 01 березня 2021 року, довічно. Враховуючи положення ст. 23, 1167 ЦК України та те, що внаслідок неправомірних дій [PERSON] позивач у справі [PERSON] зазнала психологічного болю, порушено нормальний спосіб життя, оскільки вона була змушена докладати додаткові зусилля для захисту своїх прав щодо пошкодженого належного їй майна. Позивач має у власності автомобіль та тривалий час після ДТП не міг користуватися автомобілем, який використовував для забезпечення своїх потреб, таким чином змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а тому виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, надавши оцінку характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, врахувавши тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, суд визнав доведеною та достатньої сумою відшкодування спричиненої моральної шкоди у розмірі 3 000 грн. Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Оскільки суд визнав недоведеними позовні вимоги, тому на користь відповідача у справі із позивача підлягає стягненню понесені ним судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 158,79 грн. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved