Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

01.11.2021 представник позивачки адвокат Кравцов С.О. звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення відповідачів, які, на його думку, проживають в будинку без достатніх правових підстав. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивачці належить на праві власності будинок за вказаною адресою, в якому ніхто не зареєстрований, інформація про фактичне проживання у будинку відсутня. Разом з тим, наполягає, що відповідачі наразі проживають в ньому без законних підстав. Як вказує представник, 22.09.2021 позивачка направила [PERSON] вимогу про добровільне виселення разом із [PERSON] із займаного домоволодіння та звільнення житлового будинку від особистих речей. Крім того, неодноразово зверталась до відповідачів з проханням усунути перешкоди у здійсненні її права користування будинком шляхом виселення, оскільки має намір провести в будинку ремонтні роботи та надалі жити в ньому. Однак, всі прохання відповідачі ігнорують, вимоги про виселення не виконують, продовжують проживати в будинку без законних на те підстав. Більш того, перешкоджають позивачці у користуванні та розпорядженні власністю шляхом зміни замків. Наголошує, що позивачка та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2001 по січень 2008, проте наразі припинили відносини, перестали бути однією сім`єю, не є членами однієї родини, не ведуть спільне господарство, не пов`язані спільним побутом, чужі один для одного люди, їх спільне проживання не можливе. До того ж, позивачці відомо, що відповідач [PERSON] зареєстрував шлюб із відповідачкою [PERSON] . Враховуючи, що відповідачі не є членами сім`ї позивачки, на думку представника, можуть втратити право користування житлом через необхідність захисту її права власності в межах ст.383,391 ЦК України. Зауважив, що будь-яких прав на зазначений будинок відповідачі не мають, тому єдиним способом захисту власності [PERSON] буде вимога щодо усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення відповідачів із займаного житлового будинку. Після виконання вимог ст.187 ЦПК України на підставі ухвали суду від 24.11.2021 відкрито провадження у цивільній справі, з урахуванням вимог ст.274 ЦПК України судовий розгляд вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження та роз`яснено сторонам про порядок та строки виконання ними вимог цього Кодексу. 13.01.2022 відповідач [PERSON] надав відзив на позову заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Визнав, що із позивачкою перебував у фактичних шлюбних відносинах у період з 2001 по 2008 роки. Факт спільного проживання встановлено рішенням суду, на підставі чого за позивачкою визнано право власності на Ѕ частину земельної ділянки та Ѕ частину житлового будинку, розташованих за адресою: [ADDRESS] , які до цього належали йому в цілій частці. Цим же рішенням суд визнав недійсним договір дарування спірного житлового будинку та земельної ділянки, укладений 22.04.2008 між ним та його батьком [PERSON] . Вважає, що через визнання договорів дарування недійними, за ним збереглося право власності на Ѕ частину житлового будинку та Ѕ частину земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 25.08.2005. Звертався до реєстраційної служби для реєстрації своїх прав, але йому відмовили та запропонували виправити описку в рішенні апеляційного суду Харківської області від 30.06.2010, лише після того за ним буде зареєстровано право власності на Ѕ частину спірного житлового будинку та земельної ділянки, яке до теперішнього часу значиться зареєстрованим за батьком [PERSON] . Твердження позивачки, що їй на праві власності належить весь спірний будинок, вважає надуманими. Як власник Ѕ частини житлового будинку, вправі володіти, користуватися і розпоряджатися своєю частиною на власний розсуд. Посилання позивачки про те, що він без будь-яких правових підстав користується будинком не може бути прийняте до уваги, оскільки суперечить доказам, які нею ж надані. Повідомив, що в дійсності з [PERSON] фактично проживають на місцем її реєстрації. До спірного будинку приїжджають, щоб перевірити його стан, опалювальну систему. Позивачка хоч і є власником Ѕ частини будинку, в ньому не проживає, за його станом не стежить. Звернув увагу, що рішенням суду від 20.11.2020 позивачка була вселена у спірний будинок. Знаючи, що позов заявлений нею не з метою захисту інтересів, а з метою стягнення з нього витрат, пов`язаних з примусовим її вселенням, після набрання рішенням суду законної сили, одразу ж звернувся до державного виконавця із заявою, що у разі звернення [PERSON] добровільно виконає рішення суду, про що також інформував позивачку шляхом направлення на її адресу листа, в якому просив повідомити день і годину, зручну для її вселення в житловий будинок. Однак позивачка до цього часу в будинок не вселилася, хоча він не перешкоджає їй у цьому. Спірний житловий будинок, як зазначає відповідач, належить їм з позивачем на праві спільної часткової власності, однак [PERSON] вирішити конфліктну ситуацію в позасудовому порядку не бажає. Зауважив, що після припинення шлюбно-сімейних відносин з [PERSON] , зареєстрував шлюб із [PERSON] , після чого позивачка почала погрожувати йому, постійно створює конфліктні ситуації з метою спровокувати його на будь-які дії, щоб в подальшому притягнути до кримінальної відповідальності. Вважає, що при зверненні до суду із даним позовом позивачка повинна була вказати, які саме приміщення в будинку перебувають у її користуванні, надати суду докази, що відповідачі проживають в цих приміщеннях, що нею були вжиті заходи щодо їх виселення саме з тих приміщень, які знаходяться в її користуванні, проте позивачкою не надано жодного доказу, який би, на думку відповідача, підтверджував обставини, на які вона посилається у позові. Правом щодо надання інших заяв згідно ст.174 ЦПК України сторони не скористалися. Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення інших процесуальних дій, в тому числі забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися. Ухвалою суду від 01.07.2022 визнано явку сторін в судове засідання обов`язковою для надання пояснень. В судове засідання позивачка черговий раз не з`явилася, клопотання про відкладення судового розгляду не направила. Відповідачі заперечували проти задоволення позову, посилаючись на викладені у відзиві обставини. [PERSON] зауважив, що є співвласником житлового будинку, проте через описку в ухвалі апеляційного суду не зміг відразу зареєструвати своє право власності, а зараз - через зупинення роботи реєстрів в зв`язку з активними бойовими діями в регіоні. Заслухавши пояснення відповідачів, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] почали проживати спільно однією сім`єю з жовтня 2001 року. Спочатку в квартирі за договором найму по [ADDRESS] , з серпня по жовтень 2002 року в квартирі, що належала матері позивачки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а з жовтня 2002 року в набутій за спільні кошти квартирі [ADDRESS] , яка згодом була продана. З листопада 2005 року по червень 2006 року знову стали проживати в квартирі матері позивачки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , оскільки робили ремонт в новому будинку в с. Шевченкове, в який переселилися влітку 2006 року та спільно проживали до припинення фактичних шлюбних відносин на початку 2008 року. За договорами купівлі-продажу від 25.08.2005, зареєстрованими приватним нотаріусом Валківського районного нотаріального округу Харківської області Дем`яненко В.О. за реєстровими №№1547,1550, житловий будинок та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] придбані на ім`я [PERSON] . На час укладення договорів [PERSON] перебував у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , вів з нею спільне господарство та мав спільний бюджет. Позивачка допомагала у веденні [PERSON] власного бізнесу, вела домашнє господарство та приймала посильну участь у витратах, пов`язаних з придбанням житла. [PERSON] шляхом укладення з [PERSON] (батьком) договорів дарування від 22.04.2008 розпорядився спірним житловим будинком та земельною ділянкою без згоди [PERSON] , чим порушив належне їй право власності. Зазначені обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30.06.2010 у справі №22-ц-695/2010, тому відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Цим рішенням судом встановлено факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , як чоловіка і жінки однією сім`єю з жовтня 2001 року по січень 2008 року. Визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину земельної ділянки та житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Визнано недійсними договори дарування цього нерухомого майна, укладені 22.10.2008 між [PERSON] і [PERSON] , посвідчені приватним нотаріусом Валківського районного нотаріального округу Харківської області Дем`яненко В.О. за №№1181,1182. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.12.2011 рішення залишено без змін. Рішенням Валківського районного сулу Харківської області від 20.11.2020 у справі №615/858/20 частково задоволено позовні вимоги позивачки. Зобов`язано відповідача [PERSON] не чинити їй перешкод в користуванні Ѕ частини житлового будинку та Ѕ частини земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Вселити позивачку до спірного житлового будинку. При цьому судом врахував обставини згідно наданої позивачкою довідки виконавчого комітету Шарівської сільської ради Валківського району Харківської області №324 від 16.05.2018, що за даними погосподарського обліку сільської ради, позивачка значиться власником Ѕ частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , власником іншої Ѕ частини будинку значиться відповідач [PERSON] , що підтверджується даними з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27131907 від 27.08.2010, технічного паспорту №2-47 у інвентаризаційній справі №47, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, витягу з по господарської книги №14 за 2016-2020 рік, які також були надані позивачкою в обґрунтування позовних вимог та прийняті судом, як належні та допустимі докази для прийняття рішення по суті. В обґрунтування\~позову про\~виселення відповідачів\~позивачкою надано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №272087461 від 27.08.2021, згідно якої будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] Ѕ частка, та [PERSON] (батькові відповідача) Ѕ частка. Згідно довідки Валківської міської ради Харківської області №422 від 15.09.2021, відповідно до даних картотеки реєстраційного обліку, в домогосподарстві за адресою: [ADDRESS] ніхто, включаючи співвласників, не зареєстрований. Інформація про фактичне проживання в домоволодінні відсутня. 22.09.2021 [PERSON] на адресу [PERSON] направила вимогу добровільно звільнити домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , оскільки є його єдиною власницею. даного домоволодіння і відповідачі порушують її право на мирне володіння майном, гарантоване ст.41 Конституції України. Вказала, що ні [PERSON] , ні [PERSON] не являються членами її сім`ї і не мають права на проживання у зазначеному домоволодінні. Відправлення [PERSON] отримав особисто 30.09.2021, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Згідно з ч.1 ст.15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1,2 ст.16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Ст.41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, придбаною в установленому законом порядку. Право приватної власності непорушне. За змістом ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Ч.1 ст.319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1 ст.356 ЦК України). Положеннями ст.358\~ЦК України\~передбачено,\~що право\~спільної часткової\~власності здійснюється\~співвласниками за\~їхньою згодою.\~Співвласники можуть\~домовитися про\~порядок володіння\~та користування\~майном,\~що є\~їхньою спільною\~частковою власністю.\~Кожен із\~співвласників має\~право на\~надання йому\~у володіння\~та користування\~тієї частини\~спільного майна\~в натурі,\~яка відповідає\~його частці\~у праві\~спільної часткової\~власності.\~У разі\~неможливості цього\~він має\~право вимагати\~від інших\~співвласників,\~які володіють\~і користуються\~спільним майном,\~відповідної матеріальної\~компенсації. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (ч.1 ст.405 ЦК України). Ст.1,9 ЖК встановлюють, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. У постанові від 25.07.2018 у справі № 638/13030/13-ц Верховний Суд зробив висновок, що право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. Підстави припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників передбачені ст.365 ЦК України. Відповідно до ст.57, ч.1 ст.58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. (ст.81 ЦПК України) Проте, представником позивачки не надано належних та допустимих доказів того, що право власності відповідача [PERSON] на спірне нерухоме майно припинено з підстав та в порядку, передбачених законом. Позбавити права користування власника та членів його сім`ї або визнати його таким, що втратив право користування, неможливо, оскільки сам титул власника дає йому правомочність за бажанням вирішувати питання користування, володіння і розпорядження майном. Таким чином, в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed