Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (АТ «Ощадбанк») про визнання незаконним та скасування наказу філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» від 15.12.2021 № 674-к «Про звільнення [PERSON] »; поновлення [PERSON] на посаді начальника відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк»; стягнення з АТ «Ощадбанк» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16.12.2021 по день ухвалення судом рішення; стягнення на її користь моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн. Також, у позовній заяві викладено прохання про стягнення з АТ «Ощадбанк» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» на її користь судових витрат. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка не погоджується з порядком її звільнення, наполягає на тому, що їй належним чином не запропоновані усі вакантні посади, які наявні у відповідача на день видання наказу про звільнення, а тому під час звільнення позивачки відповідач не дотримався гарантій, передбачених ст. 49-2 КЗпП України, що є грубим порушенням порядку звільнення її із займаної посади та є підставою для визнання такого звільнення незаконним. Відтак, відповідачем не була дотримана процедура звільнення та порушені трудові гарантії позивачки, а тому остання була змушена звернутися до суду із вказаним позовом для захисту своїх, порушених прав. Окрім того, позивачка наполягає і на необхідності стягнення із відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, відшкодувати моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн, посилаючись на тривалість завданих моральних страждань внаслідок вчинення неправомірних дій відповідача, їх впливу на її повсякденне життя. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.05.2022 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Згідно ухвали Печерського районного суду від 21.06.2022 клопотання представника АТ «Ощадбанк» було задоволено, здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження, у розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим судовим засіданням. 18.08.2022 ухвалою суду постановлено закінчити підготовче провадження у справі [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди та призначити справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 12.09.2022. Сторонами до суду надано відзив на позовну заяву, відповідь на відзив та заперечення. У відзиві на позовну заяву відповідач посилається на те, що звільнення позивачки на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України проведено у відповідності до норм КЗпП України. В судове засідання позивачка не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, зазначив, що наказом начальника філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» від 22.09.2021 № 3700 «Про скорочення штатної чисельності та внесення змін до штатного розпису» та додатком № 1 до нього було передбачено внесення змін до штатного розпису та скорочення посад в кількості 53,1 шт. од, зокрема посади, яку обіймала позивач, відтак, її звільнення відбулось за наявності визначених законом підстав. Позивачка була повідомлена про наступне звільнення більше ніж за два місяці до дати звільнення, пропонування вакантних посад та незгода позивачки з переведенням на всі запропоновані вакантні посади спростовує доводи наведені у позовній заяві щодо порушення відповідачем ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України. Вважає, що звільнення позивачки на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України проведено з дотриманням норм КЗпП України. Суд, заслухавши заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] працювала в АТ «Державний ощадний банк України» на посаді начальника відділу інкасації коштів та переведення валютних цінностей регіонального управління філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк». Наказом № 757-к від 28.12.2017 [PERSON] було звільнено з посади начальника відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2021 визнано незаконним та скасовано наказ №757-К від 28.12.2017 про звільнення [PERSON] та поновлено її на посаді начальника відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк». На виконання вищевказаної постанови Верховного Суду, керівництво філії видало наказ від 17.02.2021 про поновлення [PERSON] на посаді начальника відділу інкасації коштів та переведення валютних цінностей. 11.10.2021 позивачка була попереджена відповідачем про майбутнє звільнення у зв`язку із скороченням штатної чисельності та внесенням змін до штатного розпису на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Також, 11.10.2021 [PERSON] запропоновано 37 вакантних посад у філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк». Як вказує позивачка, у зв`язку з тим, що у переліку вакантних посад станом на 11.10.2021 не було посад, які б відповідали досвіду роботи та кваліфікаційному рівню [PERSON] , від цих посад вона відмовилась. Згідно з наказом від 15.12.2021 № 674-к позивачка була звільнена з посади начальника відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей - Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вирішуючи питання про законність звільнення позивача, суд враховує, що однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до роз`яснень, які містяться в абз. 1 п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Стаття 49-2 КЗпП України встановлює порядок вивільнення працівників. Відповідно до вказаної статті, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.09.2018 у справі № 800/538/17 зробила висновки щодо застосування відповідних норм права та зазначила, що зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України зрозуміло, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання за ініціативою власника трудового договору з працівником, як при: ліквідації; реорганізації; скороченні чисельності працівників або скороченні штату працівників. При цьому, вживані в цій нормі поняття: «ліквідація»; «реорганізація»; «скорочення чисельності або штату працівників» стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів. За таких обставин, підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією підприємства, установи, організації за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація чи реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи. Ліквідація управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей та сектора безпеки дорожнього руху відділу експлуатації будівель та господарського забезпечення юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України виключно з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст, 40, ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за приписами ч. 1 ст. 40, ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Відповідно до попередження від 11.10.2021, попереджено та ознайомлено 11.10.2021 [PERSON] з наказом від 22.09.2021 № 3700 «Про скорочення штатної чисельності та внесення змін до штатного розпису». 11.10.2021 у зв`язку зі скороченням посади з 16.12.2021 відповідно до постанови правління АТ «Ощадбанк» від 06.09.2021 № 602 «Про зміни в організації виробництва і праці в АТ «Ощадбанк» та на підставі наказу Філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» від 22.09.2021 № 3700, повідомлено [PERSON] про вакантні посади в Філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк». [PERSON] не погодилась на переведення на запропоновані їй вакансії. 15.12.2021 у зв`язку зі скороченням посади з 16.12.2021 відповідно до постанови правління АТ «Ощадбанк» від 06.09.2021 № 602 «Про зміни в організації виробництва і праці в АТ «Ощадбанк» та на підставі наказу Філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» від 22.09.2021 № 3700, повторно повідомлено [PERSON] про вакантні посади в Філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк», відповідно до якого з переведенням на всі запропоновані посади [PERSON] не погодилась. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Аналогічна правова позиція висловлена в низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.07.2018 у справі № 816/1232/17, від 20.02.2019 у справі № 819/691/17, від 11.03.2020 у справі № 813/1220/16, від 23.12.2020 у справі № 500/1344/19, від 24.12.2020 у справі № 300/887/19, від 28.01.2021 у справі № 520/7731/19. Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Працевлаштування попередженого про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівника є обов`язком роботодавця, і такий обов`язок роботодавцем повинен виконуватися добросовісно без застосування надмірного формалізму, оскільки працівник є більш вразливою стороною трудових правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 62 ГК України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством. Підприємства можуть відкривати рахунки в установах банків через свої відокремлені підрозділи відповідно до закону. В матеріалах справи містяться Повідомлення Філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» у зв`язку зі скороченням посади з 16.12.2021 відповідно вимог постанови правління АТ «Ощадбанк» від 06.09.2021 № 602 «Про зміни в організації виробництва і праці в АТ «Ощадбанк» та на підставі наказу Філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» від 22.09.2021 № 3700, [PERSON] запропоновано вакантні посади лише в межах Філії - Донецьке обласне АТ «Ощадбанк», а не в цілому в підприємстві АТ «Ощадбанк». Представник відповідача посилається на те, що Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк», є відокремленим підрозділом Банку, який має окремий штатний розпис та відповідно окремий облік кадрів, що її відрізняє від структурного підрозділу підприємства, який не має такого статусу. Проте, вказане спростовується тим, що як при наймі на роботу у відокремлений підрозділ, так і при наймі на роботу у структурний, роботодавцем буде головне підприємство - юридична особа. Навіть якщо підписувати трудові договори від імені юридичної особи делеговано керівнику підрозділу, працівник підрозділу є працівником головного підприємства. Таким чином, під час звільнення позивачки, відповідач не дотримався гарантій, передбачених ст. 49-2 КЗпП України, оскільки не запропонував усіх вакантних посад Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №520/11437/16-ц недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Відповідно до ст. 9 Конвенції №158 Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 04.02.1994, тягар доказування законності підстав звільнення працівника покладається на роботодавця. Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд, який у своїй постанові від 23.01.2018 №273/212/16ц вказав на те, що саме відповідач повинен довести той факт, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Враховуючи, що під час звільнення [PERSON] , відповідач не дотримався гарантій, передбачених ст. 49-2 КЗпП України, оскільки не запропонував усіх вакантних посад Акціонерного Товариства «Державний ощадний банк України», за викладених обставин, суд приходить висновку, що наказ Філії - Головного управління по м. Києву та Київської області АТ «Ощадбанк» №674-к від 15.12.2021 про звільнення [PERSON] на підставі п.1 ст.40 КЗпП України є незаконним, оскільки виданий з порушенням норм трудового законодавства. Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір. Отже, позивачка підлягає поновленню на посаді начальника відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» з 16.12.2021, а позов у цій частині підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (надалі Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється, якщо працівник не мав заробітку не з вини працівника, виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Вирішуючи вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд приходить висновку про необхідність її задоволення, виходячи із розміру середнього заробітку позивача 701,14 грн. (відповідно до довідки від 05.07.2022 №104.21-41/149) за період вимушеного прогулу з 16.12.2021 по 13.09.2022 (день ухвалення судового рішення), за вказаний період кількість робочих днів становила - 189 робочих днів, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить: 189 днів * 701,14 грн = 132 515,46 грн. Згідно п. 3 Порядку, всі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Як роз`яснено в п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України узгоджуються з вимогами Податкового кодексу України. Тому, враховуючи, що в довідці про доходи позивачки вказана її середньоденна заробітна плата без виключення сум податків та інших обов`язкових платежів, стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає сума в розмірі 132 515,46 грн з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при її виплаті. Щодо вимоги позивачки про стягнення з відповідача судового збору сплаченого за подання позовної заяви, а також витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідачем у відзиві та запереченнях зазначається про необґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, оскільки вартість послуг адвоката в загальній сумі 17 000 грн. є необґрунтовано завищеною та неспівмірною із часом, витраченим на виконання робіт, обсягом виконаної роботи, та на підставі ч. 5 ст. 137 ЦПК України просив їх зменшити у зв`язку з неспівмірністю із складністю справи. З матеріалів справи встановлено, що правничу допомогу позивачці надавав адвокат Лук`янець В.В., на підставі Договору про надання правової допомоги від 15.05.2021. Відповідно до акту прийому-передачі наданих послуг загальна вартість послуг наданих адвокатом складає 17 000,00 грн. Сплата вказаних коштів за надання правової допомоги підтверджується відповідною довідкою від 20.07.2022 та міститься в матеріалах справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до акту прийому-передачі наданих послуг, підготовка та подання до суду позовної заяви вимагала 6 годин роботи адвоката, водночас, окремою послугою у кількості 5 годин зазначено опрацювання законодавчої бази, яка регулює спірні відносини та аналіз судової практики, що на думку суду не є необхідною та неминучою послугою, оскільки має включається в процес написання позову. Отже, при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу, суд бере до уваги складність справи та виконаних робіт, час витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, критерії розумності їхньої вартості, неминучості, обґрунтованості, а також думку відповідача про неспівмірність витрат із складністю справи та приходить висновку про часткову неспівмірність розміру витрат із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом витрачених адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг, тобто завищення їхнього розміру та необхідності зменшення розміру витрат та стягнення із відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12000,00 грн. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки належить стягненню судовий збір. Крім того, статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно із вимогами ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивачка обґрунтовує моральну шкоду тим, що незаконне звільнення призвело до моральних страждань, зниження авторитету в очах колективу філії та втрати нормальних життєвих зв`язків, а звільнення за п. 1 ст. 40 перешкоджає її працевлаштуванню. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зав`язку між порушенням та моральною шкодою. Вказані позивачкою причини завдання їй моральної шкоди, спричинені поведінкою відповідача, об`єктивно не підтверджені жодним належним та допустимим доказом і не є підставою для відшкодування моральної шкоди в розумінні ст. 23 ЦК України. Враховуючи наведене та

Outcome: partial