Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

В серпні 2020р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] у період часу з 28.10.2003р. по 22 листопада 2007р., визнати квартиру [ADDRESS] спільною власністю подружжя та в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на Ѕ частину даної квартири. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в березні 2003р. він познайомився з відповідачкою [PERSON] , в травні 2003р. вони почали зустрічатися. В жовтні 2003р. відповідачка запропонувала переїхати в її квартиру за адресою [ADDRESS] і з того часу вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та взаємні обов`язки як чоловік та жінка. В 2005р. відповідачка, порадившись з ним, вирішила продати квартиру [ADDRESS] і вони після її продажу проживали в орендованих квартирах за адресою [ADDRESS] та [ADDRESS] . В цей час місце їх проживання було зареєстровано у батьків відповідачки в кв. [ADDRESS] . В 2005р. вони вирішили придбати квартиру і відповідачкою було укладено договір доручення з ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест», предметом якого було фінансування спорудження Об`єкта нерухомості - кв. [ADDRESS] вартістю 358 920грн. і вони щомісячно вносили платежі - по 19 740грн. щомісячно. Згідно з довідкою від 25.07.2006р. за договором доручення № 131/2-116 від 16.06.2005р. від [PERSON] за 2-кімнатну квартиру [ADDRESS] надійшли кошти в сумі 358 920грн. 23.11.2007р. вони зареєстровано шлюб. 30.06.2010р. відповідачем та ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест» було укладено договір № 131/2-004ц. купівлі-продажу майнових прав, предметом якого є майнові права на нежитлове приміщення № 004 загальною площею 82,2 кв.м., згідно якого [PERSON] за закріплені за нею 2,856кв.м. нежитлового приміщення було сплачено 20 000грн. Після прийняття будинку в експлуатацію в 2016р. за відповідачкою було зареєстровано право власності на квартиру. 27.12.2017р. позивач та відповідачка зареєстрували місце проживання в новій квартирі та проводили в ній ремонт, який тривав 4 роки. В цей період відносини між ними стали погіршуватись і з 1.04.2019р. вони залишили орендовану квартиру, позивач переїхав до свого сина - [PERSON] , а відповідачка переїхала жити до своїх батьків. В червні 2019р. відповідачка забрала у нього ключі і до квартири не допускала. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.08.2020р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (т. 1.а.с. 46). 7.10.2020р. від відповідачки надійшов відзив, згідно якого вона проти позову заперечує, посилаючись на те, що до реєстрації шлюбу з позивачем вона з ним зустрічалася, проте проживала фактично зі своїми батьками, а тому у них не існувало відносин, притаманних подружжю, вони не мали спільного бюджету, не були пов`язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов`язків. Крім того квартира [ADDRESS] була придбана нею за кошти, отримані від продажу належної їй на праві приватної власності трикімнатної квартири [ADDRESS] . Також, на думку [PERSON] , [PERSON] не доведено обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його позовних вимог (т. 1 а.с. 78-83). 15.10.2020р. від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої він проти доводів, викладених відповідачкою у відзиві заперечує, оскільки факт проживання позивача та відповідачки однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом 2003-2007р.р. підтверджується відмітками в паспортах про реєстрацію, фотознімками, поясненнями свідків, а також і телеграмами з привітаннями мами позивача зі святами позивачу та всій його родині, в тому числі [PERSON] . Факт придбання квартири [ADDRESS] за кошти, отримані від продажу належної відповідачці квартири не підтверджується наданими доказами, оскільки згідно договору купівлі-продажу від 27.06.2005р. продаж квартири [ADDRESS] вчинено за 11500грн., а звіт про оцінку, згідно якого вартість даної квартири становить 378 300грн. складено через 15 років після укладення договору купівлі-продажу (т. 1 а.с. 140-145). 27.11.2020р. позивач звернувся до суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить визнати легковий автомобіль Nissan Міcrа реєстраційний номер [NUMBER] спільною сумісною власністю та визнати за ним право власності на Ѕ його частину. Також просить визнати майнові права на нежитлове приміщення № 004 загальною площею 2, 856 кв.м. в [ADDRESS] спільною сумісною власністю та визнати за ним право власності на Ѕ частину майнових прав. В обґрунтування вимог посилається на те, що в липні 2007р. в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ними було придбано автомобіль, який було зареєстровано на відповідачку на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 13.07.2007р. між нею та ТОВ «Фірма «Кий Авто». На придбання вказаного автомобіля ними було отримано кредит на підставі кредитного договору від 17.07.2007р., укладеного з ЗАТ «ОТП Банк». Сплата кредиту здійснювалась ними спільно, як в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тобто до 22.11.2007р., так і після укладення шлюбу. Кредит був повністю сплачений під час перебування у шлюбі, що підтверджується довідкою від 20.05.2014р. (т. 1 а.с. 182-186). 31.01.2021р. від представника відповідачки надійшов відзив, згідно якої відповідачка проти позову заперечує в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем не надано жодного доказу в підтвердження дійсного проживання однією сім`єю, пов`язаність спільним побутом та бюджетом, відносини, притаманні подружжю у них були відсутні (т. 1 а.с. 226-235). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.09.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (т. 2 а.с. 49-50). В судовому засіданні позивач та його представник позов з урахуванням збільшення розміру позовних вимог підтримали в повному обсязі та просили суд його задовольнити. Відповідачка та її представники в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав їх необґрунтованості. Позовні вимоги в частині поділу автомобіля відповідачка в судовому засіданні визнала, посилаючись на те, що дійсно транспортний засіб був придбаний за їх спільні кошти. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 16.06.2005р. між [PERSON] та ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест» укладено договір доручення № 131/2-116, предметом якого є фінансування об`єкту нерухомості - двокімнатної квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 20-21). Згідно довідки № 602 від 25.07.2006р. від [PERSON] на рахунок ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест» протягом червня 2005р. - липня 2007р. надійшли кошти в розмірі 358 920 грн. (т. 1 а.с. 22). 13.07.2007р. між ТОВ «Фірма «Кий Авто» та [PERSON] був укладений Договір КНЧ-709 купівлі-продажу автомобіля Nissan Міcrа, кузов [NUMBER] вартістю 87 163грн. (а.с. 188-189). 17.07.2007р. між ТОВ «ОТП Банк» та [PERSON] укладений Кредитний договір № СL-013/104/2007, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит в розмірі 17 260 доларів США на купівлю автомобіля Nissan Міcrа строком до 17 липня 2013р. (т. 1 а.с. 190-199). 23 листопада 2007 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис № 1538 (т. 1 а.с. 24). З листа «ОТП Банк» від 20.05.2014р. вбачається про погашення заборгованості за кредитним договором № № СL-013/104/2007 та зняття, у зв`язку з цим, будь-яких обмежень щодо відчуження предмета застави - автомобіля Nissan Міcrа, реєстраційний номер [NUMBER] (т. 1 а.с. 213). 30.06.2010року між ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест» та «Покупцями», в тому числі [PERSON] укладений договір № 131/2-002ц. купівлі-продажу майнових прав, предметом якого є купіль-продаж майнових прав на об`єкт нерухомосту-нежитлове приміщення [ADDRESS] (т. 1 а.с. 25-29). Згідно довідки про надходження коштів № 200 від 13.04.2011р. згідно з договором купівлі-продажу майнових прав № 131/2-004 ц від 30.06.2010р. від [PERSON] за закріплені за нею 2,856 кв.м. нежитлового приміщення по [ADDRESS] , в сумі 20 000грн. (т. 1 а.с. 33). Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 7.12.2020 року у справі №759/15999/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (т. 1 а.с. 240-243). Так, звертаючись до суду з даним позовом позивач вказував, що з жовтня 2003 року по 22 листопада 2007р. вони з відповідачкою проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний побут та обов`язки по відношенню один до одного. Натомість, відповідачка зазначала, що відносин, притаманних подружжю у них до реєстрації шлюбу не було, а квартиру [ADDRESS] було придбано за кошти, отримані нею від продажу належної їй квартири. При цьому в судовому засіданні позов в частині визнання права спільної сумісної власності на автомобіль Nissan Міcrа реєстраційний номер [NUMBER] відповідачка визнала. Відповідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Стаття 74 СК України визначає, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року N 6-2253цс15. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою на майно, яке набуте ними в період спільного проживання. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із співвласників може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі № 638/20596/16. При цьому, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 05.04.2017 року по справі №6-399цс17, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Крім того, як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України від 25.11.2015 року по справі №6-2333цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за яке таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Аналогічна правова позиція також викладена й в постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року по справі №6-79цс13. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України). Отже, сторона посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести факти, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичними обов`язками сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із "подружжя"; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі № 524/10054/16. Як вбачається з копії паспорта позивача [PERSON] та згідно відповіді Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної реєстрації від 2.06.2021р., сторони з 28.10.2003р. були зареєстровані за однаковими адресами, а саме: з 28.10.2003р. по 21.06.2005р. в квартирі [ADDRESS] , з 3.01.2006р. по 23.12.2017р. - за адресою [ADDRESS] , з 23.12.2017р. по теперішній час - за адресою [ADDRESS] (т. 1 а.с. 9-12, т. 2 а.с. 38-39). Свідок [PERSON] пояснив суду, що є сином позивача і йому особисто відомо, що позивач та відповідачка проживали однією сім`єю як чоловік та жінка з осені 2003р. безперервно, вели спільне господарства, має спільний бюджет. Спочатку вони проживали за адресою [ADDRESS] , а з літа 2005р. вони орендували квартири, в яких проживали разом. У них були дуже теплі стосунки як у чоловіка та дружини, вони проводили разом майже весь час. Свідок бував багато разів у них в гостях, а також зустрічались в інших місцях, одного разу разом відпочивали на морі. Оскільки у них були сімейні та довірливі відносини, за проханням позивача свідок, який не мав реєстрації в м. Києві, також в 2006році був зареєстрований у батьків відповідачки по [ADDRESS] . Позивач та відповідачка вели спільне господарство, разом придбавали продукти харчування та інші речі. Свідок багато разів чув, що вони вклали кошти в будівництво квартири по [ADDRESS] . До знайомства з відповідачкою позивач проживав разом зі свідком, а потім, восени 2003р. переїхав до [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснив суду, що знає сторін, вони були його сусідами в 2005-2007р.р. Вони проживали разом, разом відвідували магазин, разом вигулювали собаку. У них в квартирі свідок не був, але у нього склалось враження, що сторони проживають однією сім`єю. Свідок [PERSON] суду пояснив, що знає сторін, познайомились в 2003р. коли вони приїжджали до м. Чернігова. Свідку не було відомо, чи вони були офіційно одружені, але він бачив, що відносини у них були як чоловіка та дружини. Одного разу він був у квартирі у сторін, після чого за запрошенням позивача поїхали відпочивати на дачу до батьків відповідачки. Під час спілкування [PERSON] та [PERSON] розповідали, що орендували дану квартиру і поки в ній проживають. Також розповідали, що неодноразово їздили на відпочинок за кордон. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює брокером і продавала квартиру відповідачки по [ADDRESS] . Вони приходила на огляди, також була присутня [PERSON] . Декілька разів був і [PERSON] . Вона пам`ятає, що дана квартира виставлялась за 80 тисяч доларів США, потім ціна була знижена. Продана була за 78 000 або 75 000 доларів США. Під час укладання договору купівлі-продажу також був присутній [PERSON] . Всі питання вони узгоджувала з [PERSON] як власником квартири. Про відносини [PERSON] з [PERSON] їй незручно було запитувати. В той час була відсутня експертна оцінка, а тому з метою економії на податках в договорах зазначалась інвентаризаційна вартість квартири, а реальна вартість відображалась, в кращому випадку, у розписках. Рішення про продаж квартири приймала [PERSON] як власник квартири, так само як і вирішувала питання придбання нової квартири. Вона порадила придбавати житло у новобудові та повідомила [PERSON] про будівництво комплексу на [ADDRESS] . [PERSON] у нотаріуса допомагав рахувати кошти. На придбання нової квартири коштів вистачало повністю, навіть залишалось на оформлення. В договорах в той час (2005р.) фіксувалась вартість квартир по БТІ . Реальна вартість в той час в договорах купівлі-продажу не відображалась. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] , коли приїхав до м. Києва, влаштувався працювати на його фірму, а [PERSON] на той час уже працювала на фірмі. Оскільки [PERSON] особливого прибутку фірмі не приносив, він отримував заробітну плату без будь-яких преміальних, якої вистачало лише на проживання. В подальшому [PERSON] звільнився та зняв у нього в офісі кімнату, неодноразово позичав у нього кошти з метою вкладання у бізнес. Після продажу своєї квартири [PERSON] дала на зберігання свідку кошти з продажу квартири приблизно 40 000 доларів, а коли їй було потрібно, вона брала частину цих коштів. На її прохання, він давав кошти і [PERSON] , коли [PERSON] була зайнята по роботі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає по [ADDRESS] . Її квартири знаходиться поруч з квартирою, яка раніше належала [PERSON] . З [PERSON] вона знайома, оскільки бачила його в квартирі у [PERSON] , але підтвердити їх сімейні відносити свідок не може. Про реєстрацію [PERSON] в квартирі, що належала [PERSON] свідку нічого не відомо. Як вбачається з наданих позивачем копій телеграм, позивач отримував вітання зі святами від матері та брата в 2003-2005р.р. за адресою [ADDRESS] , в якій був зареєстрований до її продажу (а.с. 147-149). Таким чином, оцінюючи надані позивачем докази, зокрема, документи щодо місця реєстрації позивача та відповідачки з жовтня 2003року, фотографії щодо спільного відпочинку, документи, що підтверджують оплату вартості квартири та транспортного засобу, а також показання свідків суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт його проживання з відповідачкою [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 23.10.2003 року по 22 листопада 2007 року, тобто з часу реєстрації позивача в квартирі, що належала відповідачці на праві власності. Посилання представників відповідачки на те, що факт реєстрації позивача за адресою проживання відповідачки не свідчить про їх спільне проживання, оскільки реєстрація була здійснена у зв`язку з необхідністю влаштування його на роботу спростовується копіями телеграм, які були надіслані матір`ю позивача на зазначену адресу саме як за місцем проживання позивача разом з відповідачкою [PERSON] , а також поясненнями свідків. Твердження представників відповідачки про те, що у сторін не було відносин, притаманних подружжю суд вважає безпідставним, оскільки з показань свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також квитанцій вбачається, що сторони не лише разом проживали та виїжджали на спільний відпочинок, а також мали взаємні права та обов`язки, оскільки саме [PERSON] був присутній при продажу належної відповідачці квартири, допомагав в підрахунку коштів, оплачував від імені відповідачки внески за інвестиційним договором від 16.06.2005р. та кредитним договором від 17.07.2007р. (т. 1 а.с. 30-32, 206-212). Відтак, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині встановлення факту проживання сторін без реєстрації шлюбу з 28 жовтня 2003 року по 22 листопада 2007 року, визнання автомобіля Nissan Міcrа, 2007р. випуску спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , придбання якого за спільні кошти та під час спільного проживання було визнано відповідачкою в судовому засіданні та визнання майнових прав на нежитлове приміщення № 004 загальною площею 2,856 кв.м. в [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , договір купівлі-продажу яких укладено 30.06.2010року, тобто під час зареєстрованого шлюбу сторін. Також на підставі ст. 70 СК України підлягають задоволенню вимоги позивача щодо визнання права власності за ним на Ѕ частину автомобіля, а також визнання права власності на Ѕ частину майнових прав на нежитлове приміщення № 004 загальною площею 2,856 кв.м. в [ADDRESS] . Щодо визнання права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] суд зазначає наступне. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Верховним Судом в постанові від 30.11.2020 року у справі № 638/20596/16. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У підтвердження своїх тверджень щодо придбання квартири [ADDRESS] за кошти, отримані від продажу належної їй на праві власності квартири [ADDRESS] відповідачка [PERSON] надала копію договору купівлі-продажу, згідно якого 27.06.2005р. вона продала належну їй на праві власності трикімнатну квартиру; висновок про вартість майна, згідно якого вартість трикімнатної квартири за адресою [ADDRESS] становить 378 300грн., договір купівлі-продажу зазначеної квартири від 11.07.2001р. (т. 1, а.с. 84-101). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що квартира за адресою [ADDRESS] в 2005р. була продана за 75 000 або 78 000 доларів США. Експертна оцінка на той час не проводилась, а тому вартість в договорі купівлі-продажу зазначалась інвентаризаційна, за даними БТІ. Згідно довідки ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "Інтербудінвест" від 25.07.2006р., від [PERSON] надійшли кошти згідно з договором доручення за квартиру [ADDRESS] в сумі 358 920грн. (т. 1, а.с. 22). Крім того, позивач [PERSON] , який був присутнім під час укладення договору купівлі продажу від 27.06.2005р., в судовому засіданні 4.11.2021р. зазначив, що коштів, отриманих від продажу квартири [ADDRESS] повністю вистачило на фінансування квартири [ADDRESS] , при цьому інших доказів з метою підтвердження джерела походження коштів, що були витрачені на придбання вказаної квартири, він не надав, а з довідки про його доходи вбачається, що розмір його заробітку в період з 2003 по 2005р.р. становив від 500 до 1050грн. щомісячно (т. 2 а.с. 2-4). За таких обставин, суд вважає, що відповідачкою належними доказами підтверджено придбання спірної квартири за власні кошти, а тому підстав для задоволення позову в цій частині та визнання за позивачем в порядку поділу майна подружжя права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] у суду немає.. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial