Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 19 липня 2008 року між ним та відповідачем був зареєстрований шлюб, від якого у них народилося двоє дітей - син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Причиною звернення з даною позовною заявою послужило те, що з відповідачем у них різні характери та погляди на сімейне життя, що призводить до частих непорозумінь та сварок. Протягом останнього часу сімейні стосунки між ними повністю зіпсувалися, вони втратили один до одного почуття взаємної любові, поваги, довіри, сім`я зруйнувалася. Вказує, що спільного господарства не ведуть, разом не проживають близько року, а відтак шлюб існує лише формально, подальше збереження шлюбу є неможливим. Примиритися з відповідачем не бажає, через що просить не надавати їм строк для примирення, оскільки такий не дасть бажаного результату. Зазначає, що примирятися з дружиною намагалися неодноразово, однак нічого не вийшло, вона переїхала проживати до міста Ужгорода, а діти залишилися проживати разом з ним у селі Сімерки та перебувають на його повному утриманні. На підставі наведених аргументів, посилаючись на норми Сімейного кодексу, що регулюють положення про шлюб та сім`ю, просить позов задовольнити. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, одночасно у позовній заяві просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить такі задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явилася, попередньо подала суду заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи без її участі, оскільки примирення між ними неможливе. Крім цього звертає увагу суду, що спір про місце проживання спільних дітей між нею та позивачем відсутній, а тому діти проживатимуть разом з позивачем та перебувають на його повному утриманні. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи та подані учасниками заяви, суд приходить до такого висновку. Встановлено, що 19 липня 2008 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у виконкомі Сімерківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис № 04, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане вказаним виконавчим комітетом 19 липня 2008 року (а. с. 12). Також встановлено, що за час перебування в шлюбі у сторін народилося двоє дітей - син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , що стверджується копіями відповідних свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 03 травня 2012 року та серії [NUMBER] від 14 січня 2020 року (а. с. 9, 10). Крім цього встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося, про що свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують. Неявку сторін у судове засідання суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім`я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін та інтересам їх дітей. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам спільних дітей, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати. Приймаючи рішення про задоволення позову й в частині вимоги щодо залишення малолітніх дітей на проживання разом з батьком, суд керується позицією Верховного Суду, що була висловлена ним у справі № 200/952/18 у постанові від 15 січня 2020 року, де Судом зокрема зазначено, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Оскільки у даному випадку спір між сторонами з цього приводу відсутній, що встановлено судом на підставі заяви відповідача, в якій остання визнала позовні вимоги у повному обсязі, суд вважає за можливе залишити малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживати разом з позивачем [PERSON] . Судовий збір у порядку ст. 141 ЦПК України покласти на відповідача.

Outcome: approved