Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позов обгрунтовує тим, що 08 липня 2014 року він, позивач, передав у власність відповідачці [PERSON] грошові кошти в сумі 150 000 (сто п"ятдесят тисяч) доларів США, про що свідчить розписка, підписана [PERSON] , яка в свою чергу зобов"язалася повернути йому, позивачу, таку ж суму грошових коштів в розмірі 150 000 (сто п"ятдесят тисяч) доларів США до 31 грудня 2014 року, про що зазначено у розписці. Факт отримання грошової позики засвідчено підписами свідків [PERSON] та [PERSON] . Станом на день подання позову відповідачка не виконала свої зобов"язання відповідно до боргової розписки, кошти не повернула в термін, визначений в розписці. Зазначає, що відповідно до ст.1046 та ст.1047 ЦК України, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до курсу Національного банку України станом на день подання позову в перерахунку в національну валюту сума боргу складає 3 902 604 (три мільйони дев"ятсот дві тисячі шістсот чотири) гривень 75 коп. Зважаючи на вимоги ст.625 ЦК України, відповідачці [PERSON] на суму основного боргу нараховано 3% річних в розмірі 178 271 (сто сімдесят вісім тисяч двісті сімдесят одна) гривень 09 коп. Відтак, загальна сума заборгованості складає 4 080 875 (чотири мільйони вісімдесят тисяч вісімсот сімдесят п"ять) гривень 84 коп. З метою забезпечення виконання зобов"язань відповідачки [PERSON] щодо повернення суми позики за борговою розпискою, між позивачем та відповідачкою [PERSON] як поручителем укладено договір поруки від 08.09.2014р., відповідно до умов якого відповідачка [PERSON] зобов"язалася перед позивачем відповідати за повне та своєчасне повернення боржником [PERSON] суми позики за борговою розпискою. Відповідно до п.п.2.1. та 2.2. договору поруки боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, відповідальність поручителя обмежується сумою 1 000 (одна тисяча) гривень 00 коп. Зважаючи на те, що відповідачка [PERSON] свого обов"язку по поверненню суми позики не виконала, він, позивач, звернувся до відповідачки [PERSON] як поручительки з виогою про повернення суми позики в розмірі 1 000 (одна тисяча) гривень 00 коп. Однак і ця вимога позивача не виконана. Зважаючи на те, що відповідачі свої зобов"язання перед ним, позивачем, не виконанли, просить стягнути з відповідачки [PERSON] загальну суму заборгованості 4 080 875 (чотири мільйони вісімдесят тисяч вісімсот сімдесят п"ять) гривень 84 коп., яка складається з 3 902 604 (три мільйони дев"ятсот дві тисячі шістсот чотири) гривень 75 коп. основної заборгованості та 178 271 (сто сімдесят вісім тисяч двісті сімдесят одна) гривень 09 коп. 3% річних, та солідарно стягнути з відповідачки [PERSON] та відповідачки [PERSON] солідарно 1 000 (одну тисячу) гривень 00 коп. згідно договору поруки. Матеріали справи поступили до Франківського районного суду м. Львова 14.03.2019 з судовим рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Львівського Апеляційного суду від 28 лютого 2019. 15 травня 2019 року відбувся повторний авторозподіл справи та на підставі розпорядження керівника апарату справу передано для розгляду судді, визначеному у порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України. Судова справа прийнята до провадження суддею Кузем В.Я. з урахуванням рішення зборів суддів Франківського районного суду м. Львова від 25 липня 2019 року, яким підтверджено рішення від 13.05.2019 року. Ухвалою Франкіського районного суду м. Львова від 02.08.19р. призначено судове засідання у цивільній справі. У запереченні на позовну заяву, яке міститься в матеріалах справи, представник відповідачки зазначає, що позов задоволенню не підлягає. Вказує, що відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були ордерждані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Грошові кошти згідно розписки від 08.07.2014р. не були передані відповідачці, а зазначена розписка була складена на продовження позикових відносин за розписками від 08.04.2010р. та 08.02.2013р. Жодних нових коштів відповідачці передано не було, а відтак договірних відносин між сторонами у справі не виникло. У поданих письмових поясненнях, долучених до матеріалів справи, представник позивача зазначив, що боргова розписка від 08.07.2014р. відповідачкою у судовому порядку у зв"язку з безгрошовістю не оспорювалася, а тому є дійсною. Боргова розписка від 08.07.2014р. про отримання відповідачкою грошових коштів є документом, який виданий боржником - відповідачкою у справі, кредитору - позивачу у справі, за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора грошової суми. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимогии уточнили, подали клопотання про виключення з числа відповідачів [PERSON] та третю особу ПП " [PERSON] ". Уточнені позовні вимоги позивач та його представник підтримали, наполягають на їх задоволенні саме в тому вигляді і в розмірі, як вони сформовані. Зазначають, що на підставі розписки від 08.07.2014р. відповідачка позичила в нього, позивача, грошові кошти в сумі 150 000 доларів США та зобов"язувалася повернути з відсотками, однак свої зобов"язання порушила та кошти в обумовленому розмірі не повертає. В судовому засіданні відповідачка та її представник позовні вимоги заперечили у повному обсязі, вважають такі безпідставними та надали пояснення, викладені у запереченні на позовну заяву. Додатково просили суд звернути увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь - які належні, достовірні та допустимі докази, які б свідчили про фактичну передачу позивачем коштів відповідачці згідно розписки від 08.07.2014р. Відтак, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали розглядуваної цивільної справи, з`ясувавши фактичні обставини у їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно ст. 3 ЦК України, в редакції, яка діє на час розгляду справи, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В приписах статті 11 ЦК України зазначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В частині другій цієї статті зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які, зокрема, могли б порушити права інших осіб. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою єфективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.43 ЦПК України, учасники процесу зобовязані сприяти своєчасному , всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 82 ЦПК України визначає перелік підстав звільнення від доказування. Так, відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В матеріалах справи міститься рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 серпня 2019 року у цивільній справі №462/5457/17, відповідно до якого визнано договір позики від 08.07.2014р. недійсним в частині зазначення суми позики у розмірі 150 000 (сто п"ятдесят тисяч) доларів США 00 центів, зазначено суму позики у розмірі 50000 (п"ятдесят тисяч) доларів США 00 центів, отриману [PERSON] від [PERSON] 08 жовтня 2010 року. Залізничним районним судом м. Львова встановлено, що [PERSON] 08 квітня 2010 року склала розписку, згідно якої позичила у [PERSON] 25000,00 доларів США зі сплатою 30,00% річних, 20000,00 доларів США строком на 6 місяців та 30000,00 доларів США строком на 3 місяці; 08 лютого 2013 року склала розписку, згідно якої позичила у [PERSON] 103027,00 доларів США строком до 08 серпня 2013 року; 08 липня 2014 року склала розписку, згідно якої позичила у [PERSON] 150000,00 доларів США строком до 31 грудня 2014 року. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] не заперечила факту написання нею розписки від 08 липня 2014 року, проте категорично заперечила отримання у борг коштів в розмірі 150 000 дол. США, оскільки дана розписка була написана з метою вирішення питання боргових зобов`язань перед відповідачем за договором позики від 08 квітня 2010 року в розмірі 50 000 дол. США, який нею не оспорюється. Суд прийшов до висновку, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 ЦК України є підставою, на думку суду, для визнання його частково недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України, саме в частині зазначення суми позики в розмірі 150 000 дол. США, оскільки інші умови правочину сторонами не заперечувались та такі не суперечать нормам ЦК України щодо укладення правочинів. Відтак, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21 серпня 2019 року встановлено, що при написанні розписки 08 липня 2014 року сторонам, зокрема, позивачу, було відомо що кошти відповідачці передаватися не будуть, умови розписки в частині передачі коштів виконані не будуть, шляхом написання цієї розписки сторони мали на меті вирішити питання належного виконання інших зобов"язань, визначених в розписці від 08 квітня 2010 року. Сторонами в судовому засіданні не заперечувався факт наявності судового рішення про визнання договору позики від 08 липня 2014 року недійсним в частині зазначення суми позики в розмірі 150000 (сто п"ятдесят тисяч) доларів США. В судовому засіданні стороною позивача повідомлено, що дане рішення оскаржене в апеляційному порядку. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь - які дані, та такі не надані сторонами у справі, про результати розгляду апеляційної скарги на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 серпня 2019 року. Зважаючи на наявність судового рішення Залізничного районного суду м. Львова, яке за своїм змістом має суттєве значення для результатів розгляду вказаної справи, судом було запропоновано зупинити провадження до прийняття рішення апеляційним судом. Проте позивач та його представник проти зупинення провадження категорично заперечили, а наполягли на продовженні розгляду справи. Відповідачка та її представник в цьому питанні поклалсь на суд. Заважаючи, що позивач та його представник заперечили зупинення провадження, суд не івбачає самостійного обов"язку зупинити провадження. Відтак, в суду відсутні підстави не брати до уваги рішення суду, яким встановлені обставини написання [PERSON] розписки від 08 липня 2014 року. При розгляді даної цивільної справи позивач, сформулювавши свої остаточні позовні вимоги, просить стягнути з відповідачки основну суму боргу з нарахуванням 3% річних відповідно до розписки, написаної відповідачкою 08 липня 2014 року, яка визнана судом недійсною. Згідно з вимогами статтей 202-204 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Ч.1 ст.627 ЦК України вказує на те, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відтак, згідно загальних положень ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Спори, що виникають у зв`язку з неповерненням грошових коштів за наявної розписки вказують, що між сторонами існують відносини за договором позики, тобто порушення цивільного права особи, пов`язаного з невиконанням зобов`язання, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про позику, іншими актами цивільного законодавства, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, як суб`єкт цивільних, земельних, сімейних правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої с Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зміст розписки 08 липня 2014 року не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачкою цих грошових коштів. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів та підтвердження факту передачі коштів відповідачці. Факт наявності заборгованості у відповідачки перед позивачем належним чином не доведений, документально не підтверджений. В рішенні Залізничного районного суду м. Львова встановлено та самою відповідачкою в судовому засіданні не заперечується факт отримання нею в борг від позивача грошових коштів за розпискою 08 квітня 2010 року. Разом з тим, питання стягнення з відповідачки грошових коштів згідно розписки 08 квітня 2010 року позивач не ставить, навпаки заперечує будь - які борги відповідачки, за виключенням по розписці від 08.07.2014р. на суму 150 000 доларів США. Подаючи позов, позивач реалізовував передбачене законом право на звернення до суду, оскільки вважав порушеними відповідачкою свої права та законні інтереси неповерненням коштів. Водночас, гарантоване статтею 55 Конституції України та ЦПК України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. В підтвердження позовних вимог позивачем надано аудіозаписи розмов з відповідачкою від 15 квітня 2016 року, а відповідачкою від 15.04.2016р., які з метою повного, всебічного та об"єктивного розгляду справи прослухані в судовому засіданні за участю сторін у справі. З прослуханих в судовому засіданні аудіозаписів від 15.04.2016р. встановлено, що в розмові між позивачем та відповідачкою мала місце фраза "що ніхто гроші не брав, а хто про це знає". На уточнююче питання головуючого відповідач повідомив, що кошти в розмірі 150000 доларів США передавалися відповідачці за відсутності будь - кого з сторонніх осіб (свідків). Суд звертає увагу, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова встановлено, що в розмові, яка мала місце 15 квітня 2016 року, йшла мова про домовленість між сторонами лише щодо коштів в розмірі 50 000 дол. США та відповідних відсотків за користування даними коштами, згідно розписки 08 квітня 2010 року. Відтак, суд вважає встановленим, що позивачем грошові кошти згідно розписки від 08 липня 2014 року відповідачці не передавалися, в матеріалах справи відсутні будь - які інші розписки чи документи, які свідчать саме про фактичну передачу коштів відповідачці, а згідно написаної розписки 08.07.2014р. між сторонами склалися правовідносини, не пов"язані із реальною передачею грошових коштів у позику. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що позивачем не доведено факт надання грошових коштів у позику відповідачці в сумі 150 000 доларів США, суд вважає безпідставними вимоги позивача про стягнення із відповідачки на його користь 3% річних від прострочення суми заборгованості. Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги. Суд наголошує, що переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог щодо боргу в сумі 150 000 доларів США та 3% річних. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, з підстав недовоеденості такого. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed