Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-04 00:00:00

12 червня 2019 року позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом про захист права власності, виселення із житлового приміщення із наданням іншого житлового приміщення, який неодноразово уточнювала та в остаточній редакції просить суд, усунути перешкоди в здійсненні права власності житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] на праві власності, шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняти їх з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , надавши [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] в користування належну [PERSON] квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] та провести реєстрацію місця проживання відповідачів у вказаній квартирі. В обґрунтування позову зазначила, що 04 серпня 2016 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого [PERSON] з одної сторони продав, а [PERSON] (від імені якої на підставі довіреності діяв її син - [PERSON] ) з другої сторони - купили за обумовлену грошову суму (332 600,00 грн.) житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] розташований на земельній ділянці площею 0,0217 га, кадастровий номер земельної ділянки: 5123755800:02:008:0348. З метою придбання вказаного житлового будинку, 01 серпня 2016 року [PERSON] позичила у [PERSON] (сусідки) грошові кошти з граничним терміном повернення, а саме до березня 2019 року. У зазначеному житловому будинку [PERSON] , як власник, дозволила проживати своєму сину - [PERSON] з його сім`єю, яка на той час складалася з дружини - [PERSON] (відповідач) та дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] окрім дозволу на проживання у житловому будинку, [PERSON] 21.08.2018 року дала дозвіл на реєстрацію місця проживання [PERSON] з дітьми у вказаному будинку. Бажання зареєструвати у новопридбаному будинку [PERSON] з дітьми виникло у [PERSON] з міркувань тривалих родинних зв`язків та доброго ставлення, які на той час їх пов`язували, а саме, [PERSON] була невісткою [PERSON] . Надалі, через виникнення непорозуміння між [PERSON] та [PERSON] , небажанням продовжувати шлюбні відносини, 02.11.2018 року за рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області шлюб був розірваний. Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] відповідач разом з дітьми продовжувала проживати у житловому будинку та проживає там на теперішній час. З метою повергнення позики, яку [PERSON] отримала від [PERSON] , на теперішній час позивач вимушений продати житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Про життєву необхідність відчужити житловий будинок на користь третіх осіб з метою погашенню боргу [PERSON] неодноразово повідомляла [PERSON] у телефонному режимі та шляхом направлення відповідного листа, в якому просила переїхати до іншого помешкання разом з дітьми, а саме, квартири, яка належить позивачеві і в якій до серпня 2018 року проживала [PERSON] з дітьми та чоловіком і [ADDRESS] . На прохання [PERSON] звільнити житловий будинок та знятися з реєстрації місця проживання добровільно, [PERSON] відмовляє. Відповідачка за весь час проживання в будинку за адресою: [ADDRESS] не сплачує комунальні послуги, не доглядає за будинком, не дотримується жодних санітарних норм проживання в будинку, що для позивачки, як для власника приносить не тільки моральних страждань, але й значних матеріальних збитків. З наведених підстав, позивачка змушена звернутися до суду з відповідним позовом. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю та відсутністю позивача, позовну заяву підтримає, та просить задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 03.12.2021 року в судовому засіданні були присутні відповідач та представник відповідача, який виступив з промовою в судових дебатах та просив ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову. Відповідачка просила відкласти судове засідання та надати їй час для підготовки до судових дебатів. У зв`язку із чим, судове засідання було відкладено. Під час повідомлення секретарем судового засідання відповідача про дату, час та місце розгляду справи, відповідач просила про відкладення слухання справи з посиланням на запроваджений в Україні воєнний стан, оголошений Указом Президента України та воєнними діями. За положеннями статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; Суд зобов?язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. Указом Президента України від 24.02.2022 за №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв?язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб введено воєнний стан. Указами Президента України від 14.03.2022 за № 133/2022, від 18.04.2022 за № 259/2022 та від 17.05.2022 №341/2022«Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні, в тому числі, з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб. Згідно із вказаними вище Указами Президента України, воєнний стан введено на всій території України. Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені (ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»). Частинами 1-3 ст. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів. Крім того, суд зауважує, що під час дії в Україні воєнного стану Овідіопольський районний суд Одеської області здійснює правосуддя. Рада суддів України в п. 1 Рішення № 9 від 24.02.2022 звернула увагу усіх судів України на те, що навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану робота судів не може бути припинена, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав. Положення пункту 1 статті 6 вказаної Конвенції передбачають, що суд має бути безстороннім. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що «правосуддя повинно не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться» (рішення у справі «Де Куббер проти Бельгії» від 26 жовтня 1984 року, пункт 26, рішення у справі «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року, пункт 53). Згідно з пунктом 7 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є розумні строки розгляду справи судом. Ні відповідач, ні його представник, який приймав участь в судовому засіданні - не позбавлені права та можливості приймати участь під час судового розгляду справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, з дотриманням передбаченого цією нормою порядку, за допомогою власних технічних засобів, про що позивач є обізнаним, будучи адвокатом та фахівцем в області права (правником). Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України, учасники справи беруть участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та електронного підпису згідно з вимогами Положення про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положень, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). На підставі викладеного, суд вважає необхідним розглянути цивільну справу за відсутності відповідача, який був належним чином повідомлений, з огляду на штучне і навмисне затягування розгляду справи, використовуючи як привід воєнний стан в Україні, беручи до уваги, що в період з 24.02.2022 р. по 05.09.2022 р. на території Одеської області не проводяться активних бойових дій, які б заважали відповідачу чи його представнику дістатися до Овідіопольського райсуду Одеської області задля участі в судовому засіданні, або шляхом подачі письмової заяви (в електронному вигляді) про слухання справи за його відсутності, або шляхом участі в судовому засіданні в режимі відео-конференції чи за допомогою власних мобільних заходів. Представник третьої особи, органу опіки та піклування Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Крім того, надав клопотання про розгляд справи у його відсутності та при прийнятті рішення просить врахувати Висновок органу опіки та піклування Таїровської селищної ради затверджений рішенням виконкому Таїровської селищної ради №235 від 19.08.2020 року щодо доцільності надання дозволу на зняття з реєстрації та перереєстрації неповнолітньої [PERSON] , [INFO] та малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 287 ЦПК України, неявка осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності із ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положенням ст.391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 135,0 кв.м, житловою площею 24,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу житлового будинку від 04.08.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Гурською В.С. за реєстровим № 947. (а.с.17) Син позивачки - [PERSON] 25.09.2004 року зареєстрував шлюб із відповідачкою [PERSON] . Від шлюбу сторони мають двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO] - племінник відповідачки, та був усиновлений [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12-14) Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 02.11.2018 року шлюб між відповідачкою [PERSON] та сином позивача [PERSON] - розірвано. (а.с. 16) Той факт, що у житловому будинку позивача зареєстровані та проживають колишня невістка - відповідачка [PERSON] , діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , підтверджено в судовому засіданні поясненнями представника позивача, не заперечено відповідачем, а також стверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи видана Таїровською селищною радою. (а.с. 15) Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника будинку (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСПЛ) від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим, суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У даному випадку спір виник між власником житлового будинку та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з сином власника будинку. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. З викладеного, можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. У рішеннях Конституційного Суду України №4-зп від 3 жовтня 1997 року щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) № 1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Вищевикладене відповідає правовій позиції викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження №14-181цс18). Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті, суд враховує баланс інтересів сторін спору. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ч. 2 ст. 406 ЦК України). Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №235/9835/15-ц (провадження №61-8142св18). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником спірного житлового будинку. ЇЇ син [PERSON] перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] , у зв`язку із чим, остання була зареєстрована у належному позивачу житловому приміщенні, яка як власник цього майна надала право відповідачу та її дітям користуватись ним. Відповідачка [PERSON] спільно з власником спірного житлового будинку, тобто позивачем [PERSON] - не проживала, спільним побутом не була пов`язана. Вселилась відповідачка [PERSON] з дітьми в спірний житловий будинок як невістка власниці будинку. Таким чином, право користування житловим будинком позивача у [PERSON] виникло на підставі сервітуту. Оскільки доказів того, що сторони ведуть спільне господарство, відповідачі проживають однією сім`єю із власником житлового будинку і є членами його сім`ї суду не надано, то право відповідачів на користування житловим будинком позивача припинилось на підставі п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України. В ході розгляду справи, позивачем [PERSON] та батьком дітей [PERSON] було складено відповідні заяви, які посвідчено приватним нотаріусом Шепетівського міськрайонного нотаріального округу Петровською Л.О. щодо надання згоди на реєстрацію відповідачів у належній [PERSON] квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] . На вимогу суду органом опіки та піклування Таїровської селищної ради, надано висновок щодо розв`язання спору №235 від 19.08.2020 року щодо доцільності надання дозволу на зняття з реєстрації та перереєстрації неповнолітньої [PERSON] , [INFO] та малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] у квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно акту обстеження житлово-побутових умов помешкання по [ADDRESS] , від 24.07.2020 року наданого Службою у справах дітей Шепетівської міської ради житло знаходиться в належному стані, умови проживання добрі, наявні необхідні меблі та побутові електроприлади, в кімнатах чисто та охайно. Згідно до наданих довідок, а саме Шепетівського ЦОК №728 від 13.08.2020р., Шепетівського комінального водопровідно-каналізаційного господарства від 13.08.2020р., ДП «Шепетівкагаз» ПАТ «Шепетівкагаз» від 13.08.2020р. та ПП «Управлінська компанія» «Управдом» №462 від 13.08.2020р. заборгованості по газопостачанню, водопостачанню та водовідведення, електроенергію та утриманню будинку та прибудинкової території відсутні. Орган опіки та піклування вважає, що право на проживання, користування та реєстрацію неповнолітніх дітей порушені не будуть Частиною 6 статті 19 СК України передбачено право суду не погодитися з висновком органу опіки та піклування. За змістом ст. 150 СК України, ст. ст. 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» обов`язок створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, забезпечення рівня життя, достатнього для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, в тому числі забезпечення житлом, покладено на батьків. Тобто, зазначені обов`язки щодо забезпечення неповнолітньої [PERSON] , [INFO] та малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] належним рівнем життя, в тому числі і житлом, покладено на батьків дитини, зокрема на їх матір - [PERSON] . За таких обставин, суд погоджується з висновком органу опіки та піклування №235 від 19.08.2020 щодо розв`язання цього спору, оскільки реалізація права неповнолітньої [PERSON] , [INFO] та малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] на житло та виконання відповідного обов`язку відповідачем [PERSON] , яка є їх матір`ю, не може забезпечуватись шляхом обмеження позивача у вільному володінні, користуванні та розпорядженні його квартирою. Оскільки, сервітутне право відповідачів на користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] припинилось на підставі п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, однак з цього приводу між сторонами існує спір, то право відповідачів на користування чужим майном (квартирою позивача) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна (позивача) на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. За таких обставин, суд дійшов висновку, про те, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення, шляхом усунення перешкоди в здійсненні права власності житловим будинком який належить [PERSON] на праві власності, шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою : [ADDRESS] з одночасним наданням в користування належну [PERSON] квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , оскільки власник житла - позивач [PERSON] надає право на користування на інше рівноцінне житло з задовільними умовами та реєстрацію місця проживання неповнолітніх дітей. На підставі наведеного,

Outcome: partial