Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом про стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог вказала, що 17.09.2011 року вона з відповідачем уклали шлюб. Від шлюбу сторони мають дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Діти проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні. Діти мають чимало потреб, зокрема повноцінне харчування, одяг, належні умови проживання, повноцінний розвиток інтересів, творчих та пізнавальних здібностей, достойне медичне обслуговування, повноцінний відпочинок та оздоровлення. Відповідач займається підприємницькою діяльністю (зареєстрований як ФОП), є співзасновником/керівником юридичної особи, має багато нерухомого майна. Просить стягнути на утримання дітей аліменти в твердій грошовій сумі є найбільш доцільним та повинен становити 20000,00грн (по 10000,00 грн. на кожну дитину) на місяць. Відповідач ухвалу про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками отримав, на адресу суду надіслав відзив у якому зазначає, що позовні вимоги позивача не визнає, вважає їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Заявляючи позовні вимоги про стягнення аліментів, позивач вказує, що діти проживають разом з нею та перебувають на повному її утримуванні, при цьому жодних доказів позивачем не надано. Натомість, фактично з позивачем та спільними дітьми проживали та проживають разом. Ведуть спільне господарство і утримання дітей здійснюються у більшій мірі відповідачем. Утримування сім`ї здійснюється відповідачем. Подання позову про розірвання шлюбу відповідачем не вплинуло на побут та звичайний спосіб життя, особливо на утримання сім`ї та дітей. Подання позову позивачем не надає суду доказів того, що відповідачем таке утримання не здійснюється, навпаки вказує, що останній має достатній дохід для їх утримання. Позивачем відповідь на відзив до Коростишівського районного суду Житомирської області не надіслано. Дослідивши матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, від 17.09.2011 який зареєстровано Коростишівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, про що зроблено актовий запис за № 180, що підтверджується копією повторно виданим свідоцтвом про шлюб серією [NUMBER] . Батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] . Відповідач є засновником ТОВ «Коростишів - Граніт - Сервіс», що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадського формування. Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта підтверджується, що власником нерухомого майна є [PERSON] . Відповідно до Акта обстеження місця проживання складений депутатом Старосілецької сільської ради від 27.09.2021, яким було проведено обстеження місця проживання [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] . На час обстеження встановлено, що [PERSON] , проживає за адресою разом з дружиною [PERSON] , [INFO] , сином [PERSON] , [INFO] та дочкою [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789Х11 від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27.09.1991 р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Відповідно до статті 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно положень ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до положень ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими. За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які платник аліментів зобов`язаний сплачувати щомісячно, з метою матеріального утримання дитини. Згідно ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та не рухомого майна, грошових коштів, виключних правна результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини,що мають істотне значення. Стаття 184 СК України передбачає, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Частиною 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до ч. 3 ст. 182 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином, право на стягнення аліментів на утримання дитини виникає у того з батьків, з ким проживає дитина. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] покликається на те, що діти, проживають разом з нею і вона несе витрати на утримання дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи діти проживають разом з сторонами по справі. Однак, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що діти, проживають виключно з нею та вона несе витрати сама. Враховуючи те, що діти, живуть з позивачем, так і з відповідачем, що підтверджується матеріалами справи, а позивачем не надано беззаперечних належних та допустимих доказів на підтвердження факту постійного проживання дитини виключно лише з нею. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя,у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його неможна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv.UKRAINE,№ 4909/04,§ 58,ЄСПЛ,від 10лютого 2010року). Враховуючи вказане вище, дослідивши матеріали справи, відзив відповідача суддя дійшов до висновку про те, що у позивача на час звернення до суду з позовом відсутні підстави для стягнення аліментів на утримання дітей, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.367ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.181,182,184 СК України,

Outcome: dismissed