Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-25 00:00:00

17.02.2022 [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 28.02.2022, мотивуючи тим, що йому на підставі свідоцтва про придбання майна з електронних торгів, посвідченого 11.10.2018 державним нотаріусом Другої Білоцерківської нотаріальної контори Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2363, номер запису про право власності: 37580848 від 30.06.2020, йому належить квартира [ADDRESS] . З часу набуття ним власності і до сьогодні у вказаній квартирі проживають: колишній власник [PERSON] та члени його сім`ї [PERSON] , [PERSON] . Його вимога про їх виселення з наданням іншого житла, надіслана разом з додатками, [PERSON] [INFO] , залишилася без відповіді. Самовільно займаючи приміщення, перебуваючи у ньому без його згоди сім`я [PERSON] перешкоджає йому користуватися своєю власністю. Тому, в порядку ст. 391 ЦК України, ст. 114,158 ЖК України, просив виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] з наданням іншого житла, а саме: квартири [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів солідарно на його користь судові витрати. 05.05.2022 судом прийнято до розгляду позову заяву, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 26.05.2022 відповідачі подали до суду відзив на позов, в якому зазначили, що у вересні 2020 року позивач вже звертався з позовом до суду про їх виселення та рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.06.2021, яке набрало законної сили на підставі постанови Київського апеляційного суду від 02.11.2021, йому було відмовлено в задоволенні позову. Тому, просили закрити провадження у справі. 15.06.2022 судом постановлено ухвалу, якою відмовлено у задоволенні клопотання відповідачів, про закриття провадження у справі. 06.07.2022 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав та зазначив, що він з електронних торгів придбав квартиру [ADDRESS] , отже дане майно є його власністю. Відповідачі проживають в даній квартирі, не звільняють її та не сплачують комунальні послуги. На його пропозиції щодо виселення в інше житло вони не відповіли і домовитися з ними щодо сплати коштів за користування спірним житлом та сплати комунальних послуг з ними неможливо. На підставі ст. 391 ЦК України та ст. 109 ЖК України відповідачі підлягають виселенню з наданням їм іншого житла, яке також належить йому на праві власності. Він пропонував відповідачам укласти з ним договір оренди даного житла на 5 років, з можливістю продовження даного строку, однак вони не погоджуються на це. Квартира [ADDRESS] загальною площею 44,80 кв.м., має дві кімнати, в ній ніхто не зареєстрований та не проживає. Відповідач - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що дійсно вона, її син - [PERSON] разом з вагітною дружиною, та її колишній чоловік - [PERSON] , який наразі перебуває на лікуванні, проживають в квартирі [ADDRESS] . Особові рахунки щодо сплати комунальних послуг за вказаною адресою відкриті на ім`я [PERSON] та вони сплачують комунальні кошти, однак не в повному обсязі, в зв`язку з тяжким матеріальним становищем. Вони не згодні на житло, яке пропонує позивач, оскільки вони не зможуть усі в ньому розміститися. Відповідач - [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що дійсно він разом з вагітною дружиною та його батьки проживають в квартирі [ADDRESS] , адже іншого житла вони не мають. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце засідання повідомлений належним чином, заяв з процесуальних питань до суду не подав. Представник відповідачів, адвокат Дульдієр Олександр Петрович, в судому засіданні заперечив проти задоволення позову, мотивуючи тим, що рішенням суду позивачу було відмовлено у виселенні відповідачів, в зв`язку з відсутністю у них іншого житла. Наразі позивач пропонує відповідачам виселитися в інше жило, яке належить йому на праві власності. Однак, кількість кімнат у запропонованому житлі значно менша ніж у тому де вони проживають, отже квартири мають не рівнозначні площі, що суперечить ст. 113 ЖК України. Крім того, позивач у будь - який час зможе виселити відповідачів із запропонованого житла. Відповідачі проживають у квартирі [ADDRESS] на законних підставах, а позивач може спонукати відповідачів укласти договір оренди даного житла. Тому, враховуючи, що позов безпідставний, просив відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши учасників справи, покази свідків: [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, квартира (ст. 379, 382 ЦК України). Судом встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.58-59), на підставі Свідоцтва від 11 жовтня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-2363 (а.с.75), являється власником квартири [ADDRESS] , що узгоджується з Витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.08.2020 за № 218680773( а.с.76). З вказаного Свідоцтва та Витягу вбачається, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] на підставі Договору купівлі - продажу квартири від 26 березня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Панкратьєвою Є.В., за реєстровим № 2698, який зареєстровано Білоцерківським МБТІ 26.03.2003 за № 13096, в книгу 117, а [PERSON] набув у власність вказану квартиру шляхом її придбання з прилюдних торгів, на підставі Акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого начальником Білоцерківського міського відділу ДВС ГТУЮ у Київській області від 12.09.2018. Згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області (а.с.32-37) відповідачі: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зняті з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] та не мають зареєстрованого місця проживання, а [PERSON] , [INFO] , знята з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] та з 20.01.2020 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні встановлено, що відповідачі фактично проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено актом від 29.01.2022, посвідченим представниками ОСББ «Зелена-23,30» ( а.с.5) та поясненнями сторін. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2021 року, у справі № 357/9161/20, яке набрало законної сили 02.11.2021, було відмовлено [PERSON] в задоволенні позову, про виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] , що підтверджено матеріалами справи ( а.с.47-57). Вказаним рішенням та постановою Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року встановлено, що квартиру [ADDRESS] , було придбано відповідачем [PERSON] не за рахунок кредиту (позики) банку, а набуто у власність на підставі Договору купівлі-продажу від 26.03.2003 року, реєстровий № 2698, відповідачі проживають у вказаній квартирі та іншого придатного для проживання житла не мають. Згідно із ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Станом на час розгляду даної справи судом не встановлено наявність у відповідачів іншого житлового приміщення придатного для життя, відповідачі тривалий час проживають в квартирі [ADDRESS] , тобто, мають тривалий зв`язок із спірним майном, як із житлом, незалежно від його правового режиму. Позивач звертаючись до суду з даним позовом вказує на те, що ним було запропоновано відповідачам виселитися в квартиру [ADDRESS] , однак, вони не прийняли його пропозицію. З матеріалів справи вбачається, що позивач на підставі Свідоцтва від 23 грудня 2021 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-2040 (а.с.3), являється власником двокімнатної квартири [ADDRESS] , що узгоджується з Витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.12.2021 за № 292172733 ( а.с.4). 21.01.2022 [PERSON] направив [PERSON] претензію - вимогу про виселення з квартири [ADDRESS] для постійного проживання в квартирі [ADDRESS] , до якої додав, зокрема, проект договору оренди квартири зі строком дії на п`ять років, зі сплатою щомісячного гарантійного платежу (орендної плати) - 3250,00 грн. (а.с. 6-13). Однак, докази щодо отримання відповідачем даних документів до суду не надані, а згідно перевірки поштових відправлень Укрпошта Експрес за трекінгом - відомості щодо вказаних відправлень в електронній системі відсутні. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Право особи на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України. Так, згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина друга статті 16 ЦК України). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, можливо дійти висновку, що тривалий час проживання відповідачів у житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення їх з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві», суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14). Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Як встановлено рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2021 року та постановою Київського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року, квартира [ADDRESS] була придбана відповідачем [PERSON] 26 березня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу, передана ним в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та внаслідок заборгованості за кредитом дане майно було реалізоване з прилюдних торгів. Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Верховний Суд України у своїх постановах від 21.10.2015 року (провадження № 6-1484цс15) та від 22.06.2016 року (провадження № 6-197 цс16) висловив правовий висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2021 року в справі № 740/5510/19-ц (провадження № 61-19282св20) вказано, що «правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Покупець житла, що перебувало в іпотеці, мав оцінити ризики та обмеження, пов`язані з його придбанням, у тому числі щодо права проживання попередніх власників. Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 Житлового кодексу Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. До спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Такий висновок відповідає правовому висновку, сформульованому у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15, від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц, а також у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16, від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2021 року в справі № 205/5044/19 (провадження № 61-2490св21) зазначено, що: «до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню вказані норми. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку» є передбачуваними. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. В даному випадку, суд враховує наявність порушення прав власника квартири [ADDRESS] щодо вільного користування та розпорядження майном, однак, дотримуючись справедливого балансу інтересів сторін, слід врахувати, що позивач, набуваючи у власність спірну квартиру знав про наявні обтяження на дане майно, а тому міг передбачати подальші наслідки придбання даного майна з електронних торгів, позивач був обізнаний, що квартира перебувала в іпотеці, для забезпечення грошових зобов`язань відповідача і він міг дізнатися про наявність чи відсутність іншого житла у попереднього власника, про існуючі спори щодо даної квартири та з`ясувати чи виконав Банк вимоги статті 109 ЖК України, при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки. Тобто, новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків. Лише за таких обставин, такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. (Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 у справі № 753/12729/15-ц. Разом з тим, позивач обрав інший спосіб захисту своїх прав, на підставі ст. 109, 114 ЖК України, шляхом виселення відповідачів з наданням іншого житлового приміщення, яке належить йому на праві власності. В судовому засіданні відповідачі та їх представник заперечили щодо позову, вказуючи на те, що правові підстави для виселення з наданням вказаного позивачем приміщення відсутні, а зазначені квартири не рівнозначні. Так, згідно зі ст. 109 ЖК України, особам, які підлягають виселенню має бути надано інше постійне житло. Відповідно до ст. 113 ЖК України, надаване громадянам у зв`язку з виселенням інше благоустроєне жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати вимогам статті 50 цього Кодексу. Громадянам, які займали окрему квартиру, повинно бути надано окрему квартиру. Якщо наймач займав більш як одну кімнату, йому надається жиле приміщення, що складається з того ж числа кімнат. За розміром жиле приміщення має бути не меншим за те, яке займав наймач, однак у межах норми жилої площі. Якщо наймач або член сім`ї, що проживає разом з ним, має право на додаткову жилу площу і фактично користується нею, жиле приміщення надається з урахуванням норми додаткової жилої площі. У разі виселення з жилого приміщення, меншого за розміром, ніж це передбачено для надання жилого приміщення в даному населеному пункті, виселюваному надається жиле приміщення відповідно до встановленого розміру. З технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] (а.с.14-18) вбачається, що квартира має загальну площу 44,8 кв.м., житлову площу 29,4 кв.м. та має дві житлові кімнати, а згідно Свідоцтва та Витягу (а.с.75,76) квартира [ADDRESS] має п`ять кімнат, загальну площу 106,20 кв.м., житлову площу 66,30 кв.м. В претензії - вимозі позивач пропонує відповідачам в постійне користування квартиру [ADDRESS] , а в договорі оренди квартири встановлює строк оренди - п`ять років. Таким чином, вимоги позивача не узгоджується з нормами права, ним обрано не ефективний спосіб захисту своїх прав, а норми ст. 114 ЖК України, на які посилається позивач, в даному випадку не підлягають застосуванню, адже, регулюють порядок виселення громадян зі службового житла та які позбавлені батьківських прав. Відповідно до абз. 6 ч. 1 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать вимогам закону, проте, при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків, власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Із врахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача, згідно ст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed