Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-06 00:00:00

Позивач 10.12.2021 року звернувся до суду з позовною заявою про стягнення боргу за договором позики у сумі 111000,00 доларів США, що у еквіваленті станом на 10.12.2021 року становить 300824,43 грн. та судових витрат. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 24.01.2019 року між сторонами був укладений договір позики в письмовій формі згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі що еквівалентні 11100,00 доларів США із строком повернення не пізніше 31.01.2019 року. На підтвердження укладення договору сторонами по справі було укладено нотаріально посвідчений договір позики від 24.01.2019 року. У встановлений договором позики строк відповідач обов`язки згідно до договору позики не виконав. У зв`язку з тим, що відповідач по справі не повернув кошти у визначений у договорі строк, добровільно сплатити суму позики відмовляється, позивач змушений звернутися до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 13.12.2021 року відкрито спрощене провадження по справі. Ухвалою суду від 13.12.2021 року повернуто клопотання сторони позивача про забезпечення позову. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 26.01.2022 року задоволено частково апеляційну скаргу сторони позивача ухвалу суду від 13.12.2021 року про повернення клопотання сторони позивача про забезпечення позову скасовано та клопотання направлено для продовження розгляду. Ухвалою суду від 11.02.2022 року клопотання сторони позивача про забезпечення позову задоволено, вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти на банківських рахунках відповідача відкритих у фінансових установах та банківських установах України в межах суми боргу за договором позики у сумі 300824,43 грн. Заочним рішенням суду від 14.06.2022 року позов задоволено у повному об`ємі. 20.07.2022 року на адресу суду надійшла заява сторони відповідача про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 21.07.2022 року прийнято до розгляду заяву про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 27.07.2022 року заяву сторони відповідача про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення від 14.06.2022 року скасовано та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження. 06.09.2022 року від сторони відповідача надійшла заява про часткове визнання позову, згідно якої позовні вимоги визнано частково в сумі 5550,00 доларів США (що еквівалентно 150412,21 грн.) та зазначено, що дійсно 24.01.2019 року між сторонами укладено договір позики, згідно якого позичальник отримав від позикодавця гроші в сумі 11100,00 доларів США та вказані кошти не були повернуті до теперішнього часу. Разом з тим вказані кошти брались в інтересах сім`я на купівлю нерухомості під час перебування [PERSON] у шлюбі з [PERSON] на, що остання надавала свою згоду, про що і зазначено у договорі позики та підтверджено рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.08.2021 року (Справа № 487/4820/20). Тому вважає, що в силу ст.ст. 61, 65 СК України половину коштів має повертати [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі просила суд стягнути з відповідача борг за договором позики у сумі 111000,00 доларів США, що у еквіваленті станом на 07.09.2022 року становить 405927,00 грн. Також зазначила, що сторонами по договору позики є саме [PERSON] та [PERSON] , відповідно кошти отримував саме відповідач та саме він має зобов`язання за договором щодо їх повернення. Часткове заперечення проти позову вважає необґрунтованими та вважає [PERSON] має можливість стягнути частину сплаченого боргу із своєї дружини в поряд регресу. В судове засідання представник відповідача частково визнала позовні вимоги з підстав, викладених у заяві від 06.09.2022 року та просила позов задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача борг в розмірі 5550,00 доларів США (що еквівалентно 150412,21 грн.). Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 24.01.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно п. 1 якого позичальник отримав від позикодавця у власність гроші в сумі 11100,00 доларів США, що на день передачі грошей еквівалентно сумі 307470,00 грн. Передачу грошей було здійснено до підписання договору. Підписання відбулось за письмовою згодою дружини позичальника [PERSON] (а.с.57-58) Позика передана позикодавцем позичальнику безпосередньо до підписання сторонами цього договору. Підписання цього договору позичальником підтверджує факт одержання ним грошових коштів, визначених в п. 1 цього договору. (п.2 договору). Умовами п. 4 договору позики від 24.01.2019 року сторони за договором домовились про те, що договір позики є безпроцентним. Остаточний розрахунок та повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 31.01.2019 року (п.3 договору), при цьому повна сума позики, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має відповідати сумі боргу визначеному п.1 договору. Станом на дату пред`явлення позову до суду та на час прийняття рішення по справі, відповідач не повернув борг в повному розмірі позики, що підтверджено сторонами в судовому засіданні. Також судом встановлено, що в провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва перебувала справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільних сумісних майнових зобов`язань подружжя та стягнення грошової компенсації (Справа № 487/4820/20). Позивач просив суд визнати договори позики спільним сумісним майном подружжя та стягнути на його користь 265591,08 грн. компенсацію 1/2 частки боргових зобов`язань, за договором купівлі-продажу №2545 від 27.12.2016 у розмірі 150853,95 грн. (1/2 частка 301707,90 грн.), за договором №4900978479 від 13.11.2017 в ПАТ «Альфа-Банк» у розмірі 15026,89 грн. (1/2 частка 30053,78 грн.), за договором №50080505180 від 13.11.2017 в ПАТ «Альфа-Банк» у розмірі 27210,24 грн. (1/2 частка 54420,48 грн.) та за договором №011/0001/164825 від 12.09.2013 в АТ «Ідея Банк» у розмірі 72500 грн. (1/2 частка 145000 грн.), посилаючись на особисто виконання зобов`язання за кредитними договорами, за якими кошти були отримані на придбання спільного з дружиною майна квартири, проведення ремонтно-будівельних робіт та на купівлю побутової техніки та оснащення квартири. Рішенням суду від 20.08.2021 року в задоволенні позову відмовлено. (а.с.162-174) У відповідності до\~ст.1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ч.2\~ст. 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до\~ст.1049\~ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути борг позикодавцю в установлений строк. Згідно ч.2\~ст.1051 ЦК України\~якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Частиною 1\~ст. 526 ЦК України\~регламентовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року №6-50цс16, договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша\~статті 207 ЦК України). Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки. Верховний Суд України в постанові від 11.11.2015 року по справі №6-1967цс15 визначив, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги). Суд вважає доведеним факт отримання відповідачем від позивача коштів згідно договору позики від 24.01.2019 року, а також той факт, що борг на момент розгляду справи ним не повернено, договір позики до цього часу знаходиться у позикодавця. Станом на 07.09.2022 року 11100,00 доларів США згідно офіційного курсу НБУ становили 405927,00 грн. (11100,00 доларів США х 36,57 грн. = 300824,43 грн.) З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню. Доводи сторони відповідача про часткову відповідальність з дружиною [PERSON] по Ѕ частини за договором позики з посиланням на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.08.2021 року (Справа № 487/4820/20) суд вважає не обґрунтованими, оскільки сторонами договору є саме [PERSON] та [PERSON] , відповідно кошти отримував саме відповідач та саме він має зобов`язання за договором щодо їх повернення. Відповідач має право після сплати боргу за договором позики від 24.01.2019 року звернутись з позовом до [PERSON] в порядку ст.ст. 61, 65 СК України, щодо стягнення половини сплаченої суми боргу за договором, що був укладений в інтересах родини. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено 3008,24 грн. судового збору, який підлягає стягненню зі сторони відповідача. Щодо витрат на правничу допомогу. Згідно розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, договору № 2021/20 від 09.04.2021 року, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Дісп`ютс» та [PERSON] , завданням № 1 від 09.04.2021 року, рахунку № 2021/20 від 09.04.2021 року та заключної виписки ПАТ КБ «ПриватБанк`позивач поніс витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.(а.с.89-93) ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2)необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного суду від 19.02.2020 року справа №755/9215/15-ц. Витрати на професійну правничу допомогу по справі були розподілені у відповідності до документально підтверджених доказів поданих представником позивача на час ухвалення судового рішення. Оцінивши надані суду докази представником позивача про витрати на професійну правничу допомогу, враховуючи, особливості справи та її складність, суд дійшов висновку, що такий розмір витрат є співмірним із складністю справи та обґрунтованим, а тому необхідно стягнути з відповідача 5000,00 грн. за понесені позивачем витрати на правничу допомогу. Крім того стороною відповідача жодних заперечень, щодо розміру та обґрунтованості заявленої правовою допомоги не надавались.

Outcome: approved