Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.05.2012 року по 22.01.2020 року. У період шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO]. Сторони потребували збільшення житлової площі, у зв`язку з чим батько та брат позивачки погодилися допомогти фінансово у придбанні житла. 20.02.2018 року батько позивачки [PERSON] підписав із майбутнім покупцем договір про наміри щодо укладення договору купівлі-продажу квартири у [ADDRESS] , а позивач 28.02.2018 року підписала з продавцем будинку та земельної ділянки попередній договір купівлі-продажу. У квітні 2018 року батько позивача продав належну йому квартиру та отримав грошові кошти у розмірі 38000, 00 доларів США. Всі отримані кошти від продажу квартири батько передав позивачці шляхом оформлення договору позики від 25.04.2018 року. Решту коштів у сумі 4000, 00 доларів США позивач отримала від свого брата [PERSON] . Станом на 25.04.2018 року позивач мала грошові кошти у розмірі 42000, 00 доларів США. Оскільки основний договір купівлі-продажу не змогли укласти у травні, позивач звернулася до брата з приводу зберігання грошових коштів, у зв`язку з чим брат видав на її ім`я довіреність на право користування банківським сейфом. 02.10.2018 року був укладений основний договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. При оформленні договорів позивач не бажала, щоб чоловік приймав участь у придбанні майна, але вимушена була погодитися на оформлення договорів по Ѕ частині через образи чоловіка. Оскільки вказане майно було придбано за грошові кошти, надані позивачу батьком та братом, вона вважає вказане майно особистою приватною власністю. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані по [ADDRESS] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 06.12.2021 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про звільнення від сплати судового збору. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 06.12.2021 року повернуто [PERSON] заяву про забезпечення позову. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 06.12.2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2021 року відкрито провадження у справі. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зважаючи на те, що позивачкою не доведено факт придбання майна за особисті коштів. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.05.2012 року по 22.01.2020 року, що підтверджується рішенням суду про розірвання шлюбу. [INFO] у сторін по справі народилась донька - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. У період перебування у зареєстрованому шлюбі сторони по справі придбали нерухоме майно: житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , загальною площею 153 кв.м., та земельну ділянку, що розташована по [ADDRESS] , площею 0, 035 га. Право власності на житловий будинок та земельну ділянку зареєстровано за позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] по Ѕ частині, що підтверджується договорами купівлі-продажу від 02.10.2018 року. У своїх позовних вимогах позивач просить визнати спірне нерухоме майно особистою її власністю, зважаючи на те, що грошові кошти на придбання майна були отримані нею від батька та брата, а відповідач участі у придбанні майна не приймав. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 статті 71 СК України). Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджується в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. З письмових матеріалів справи та встановлених по справі обставин вбачається, що на момент придбання спірного нерухомого майна сторони по справі в будь-яких інших зареєстрованих шлюбах не перебували, придбали майно у зареєстрованому шлюбу, визначивши частки кожного у майні (по Ѕ частині), а тому суд вважає, що житловий будинок та земельна ділянка по [ADDRESS] є спільним майном подружжя. Що стосується тверджень позивачки про те, що нерухоме майно було придбано за рахунок коштів батька та брата, то слід зазначити наступне. Статтею 57 Сімейного кодексу України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Пунктом 23 вищевказаної Постанови Пленуму від 21.12.2007 року встановлено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року у справі № 6-399цс17, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 Сімейного кодексу України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Так, при розгляді справи встановлено, що 20.02.2018 року батько позивачки [PERSON] уклав попередній договір про наміри укласти договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . 28.02.2018 року позивачкою був укладений попередній договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] . 25.04.2018 року [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за суму, еквівалентну 38000, 00 доларів США. 25.04.2018 року між позивачкою [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики на суму 38000, 00 доларів США, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти для придбання нерухомого майна відповідно до попереднього договору від 28.02.2018 року. Крім того, 25.04.2018 року між позивачкою [PERSON] та її братом [PERSON] був укладений договір позики на суму 4000, 00 доларів США, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти на придбання майна відповідно до попереднього договору від 28.02.2018 року. Але при цьому суд звертає увагу на той факт, що позивачкою під час розгляду справи по суті не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що грошові кошти, отримані нею від батька та брата, були витрачені на придбання спірного нерухомого майна. Крім того, тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України свідчить про те, що у випадку набуття одним з подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю. Конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладені у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великою Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17. Наведені вище норми закону свідчать про те, що позивачка повинна довести, що на час придбання спірного майна інших доходів у сім`ї не було і що саме за ці кошти, які були отримані у борг, було придбано нерухоме майно. При розгляді справи позивачкою не було доведено того факту, що у розпорядженні сторін не було грошових коштів, еквівалентних 40000, 00 доларів США, і всі плани на придбання нового житла та земельної ділянки залежали виключно від продажу квартири батька. Також слід зазначити, що ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки у розумінні вимог ст.. 57 Сімейного кодексу України спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача (постанова Верховного суду у справі № 712/11174/19 від 24.11.2021 року). Зважаючи на викладене вище, твердження позивачки про те, що грошові кошти, отримані нею у позику були витрачені на придбання спірного майна, а тому це майно є її особистим майном, судом до уваги не приймаються. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed