Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-04 00:00:00

05 липня 2022 року позивач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовною заявою про визначення місця проживання дитини разом із батьком. Позовну заяву мотивував тим, що [INFO] у сторін народилась спільна дитина - [PERSON] . Позивач та Відповідач не перебувають між собою у зареєстрованому шлюбі. Сімейні стосунки не підтримують з 2020 року. Спільна дитина сторін тривалий час, з 2020 року проживає разом із батьком і перебуває на його утриманні. Мати проживає окремо від дитини. Позивач вважає, що інтересам дитини відповідає проживання її саме з ним, оскільки він створив всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку своєї дитини. Позивач зазначає, що Відповідач вважає за необхідне змінити місце проживання спільної дитини сторін та забрати її на проживання до себе. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2022 року головуючим суддею по даній цивільній справі визначено суддю Панченко О.М. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року у справі відкрито провадження та призначено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначенно підготовче засідання по справі. Позивач повідомлявся про день та час розгляду справи належним чином. В судове засідання, призначене судом на 05.09.2022 року позивач не з`явився, направив свого представника - адвоката Мілетич О.О., представник позивача позов підтримувала та просила задовольнити. Відповідач відзиву до суду не подала, в судове засідання, призначене судом на 05.09.2022 року не з`явилася, подала нотаріально завірену заяву про визнання позовних вимог, у відповідності до якої просила вважати її належним чином повідомленою про розгляд даної справи, здійснювати розгляд справи без її особистої участі та задовольнити в повному обсязі заявлені позовні вимоги по справі. Третя особа без самостійних вимог- Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, в судове засідання не з`явилась. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. [INFO] народилась дитина - [PERSON] , батьками якої є: [PERSON] (Позивач) та [PERSON] (Відповідач). Позивач та Відповідач не перебувають між собою у зареєстрованому шлюбі. Дитина фактично проживає разом із батьком за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить Акт обстеження по факту проживання особи за адресою від 29.06.22. Дане майно (житловий будинок) належить Позивачу на праві приватної власності, що підтверджується Витягом з ДРРП № 43705596 та Витягом ДРРП від 04.10.2018р. Дитина з 01.10.2020 р. навчається у приватному загальноосвітньому закладі «Мідгард» у 3 класі, що підтверджується Довідкою від 01.07.2022р. № 128. Позивач отримує самостійний дохід, є працевлаштованим у ПП «Відкос» на посаді виконроба із заробітною платою: 25 000 гривень на місяць, що підтверджується Довідкою № 23/06 від 23.06.22.; не перебуває на обліку у лікаря-нарколога, що підтверджується Довідкою № 240622 Ірпінської міської поліклініки; психічних розладів не має, та не перебуває на обліку у лікаря психіатра, що підтверджується Довідкою від 29.06.22 Ірпінської міської поліклініки. Відповідач у поданій нотаріально завіреній заяві про визнання позовних вимог обставини позову визнала, зазначила, що між нею і позивачем існував спір щодо місця проживання спільної дитини - [PERSON] , зазначила, що внаслідок спілкування з донькою та з`ясування її думки, дитина висловила думку, що бажає проживати разом із батьком. Внаслідок чого, відповідач вважає, що з урахуванням найкращих інтересів та думки самої дитини доцільно визначити місце проживання малолітньої дитини- [PERSON] разом із батьком. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 9 цієї Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; таке розлучення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини; держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ст. 160 Сімейного Кодексу України: Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до ст. 11 Закону України Про охорону дитинства, сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із матеріалів справи судом встановлено, що позивач позитивно характеризується, має стабільний дохід, забезпечений житлом, придатним для нормального виховання та розвитку дитини, бажає визначити місце проживання доньки з собою. Таке ж бажання виявив і відповідач, який подав до суду заяву про визнання позовних вимог, де визнала наявність всіх створених батьком умов для комфортного проживання дитини, а також врахування інтересів та думки самої дитини та її бажання проживати разом із батьком. Тому враховуючи думку позивача та відповідача, та з метою забезпечення найкращих інтересів дитини, суд проходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки таке рішення відповідає найкращим інтересам дитини. За наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання дитини підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved