Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-08 00:00:00

У грудні 2021 року до суду надійшла вказана позовна заява, в якій після усунення недоліків та з урахуванням уточнення позовних вимог, позивачі [PERSON] , [PERSON] просять визнати за ними право постійного користування квартирою [ADDRESS] . Позов мотивують тим, що наприкінці 2000 року вони залишились без житла, у зв`язку з чим домовились із [PERSON] , який є троюрідним братом [PERSON] , про те, що вони будуть проживати разом з ним та його сином - [PERSON] у належній їм трикімнатній квартирі [ADDRESS] . У вказану квартиру вони вселилися разом з їх донькою - [PERSON] та її сином - їх онуком [PERSON] , 1996 року народження, якому на той час було 4 роки. У них з відповідачами склались теплі стосунки та вони жили як одна родина, як члени сім`ї відповідачів - мали спільний побут, разом харчувалися, купували речі домашнього вжитку, робили поточний ремонт, зокрема, встановили металопластикові вікна. Нарівні з відповідачами вони користувались жилим приміщенням квартири, ніякої плати за проживання відповідачам вони ніколи не здійснювали, комунальні послуги сплачували зі своїх коштів. У квартирі [ADDRESS] вони мешкають 21 рік і вона є їх основним місцем проживання. На даний час виникла потреба у реєстрації місця проживання, зокрема, у зв`язку з необхідністю проведення вакцинації, на що потрібна згода основного наймача, який тривалий час відсутній в м. Запоріжжі. Оскільки вони вселились до квартири на законних підставах, зі згоди наймача та членів його родини, проживають у квартирі як члени сім`ї наймача, вважають, що набули право користування квартирою. Ухвалою суду від 13.01.2022р. відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Крім того, цією ж ухвалою від 13.01.2022р. було задоволено клопотання позивачів про витребування доказів, а саме витребувано з ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» відомості про те, за ким зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] ; з Департаменту з Управління житлово-комунального господарства Запорізької міської ради копію ордера №5131 серії А-ІІІ від 31.08.1982 року народження, а також відомості про те, чи наявний в Департаменті оригінал ордера, якщо ні - де зберігаються оригінали ордерів за 1982 рік; з Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради відомості про усіх осіб, які зареєстровані у квартирі [ADDRESS] . 27.01.2022р. витребувана судом інформація надійшла до суду від Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, 31.01.2022р. - від ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», 08.02.2022р. від Департаменту з Управління житлово-комунального господарства Запорізької міської ради. 17.02.2022р. ухвалою суду було задоволено клопотання представника позивачів про витребування доказів, а саме витребувано з районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району інформацію про видачу свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , якщо таке видавалось, то коли саме і на чиє ім`я, а також про видачу ордеру на вказану квартиру або інформації про те, кому він видавався; з Державного архіву Запорізької області інформацію про видачу ордеру на квартиру [ADDRESS] , його реквізити та про те, кому він видавався. 09.03.2022р. витребувана судом інформація надійшла до суду від Районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, 31.03.2022р. - від Державного архіву Запорізької області. 11.04.2022р. ухвалою суду було задоволено клопотання представника позивачів про витребування доказів, а саме витребувано з МКП «Основаніє» інформацію про видачу та наявність оригіналу ордеру серії А-ІІІ №5131 від 31.08.1982 року на квартиру [ADDRESS] , та витребувано його копію. 06.05.2022р. витребувана судом інформація надійшла до суду від МКП «Основаніє». Ухвалою суду від 11.05.2022р. до участі у справі залучено територіальну громаду міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, як третю особу на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, оскільки спір стосується права користування житловим приміщенням - квартирою, яка є власністю територіальної громади міста Запоріжжя. 30.05.2022р. підготовче провадження було закрито, справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні позивачі та їх представник - адвокат Ярошенко О.О. позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити. Додатково представник позивачів пояснив, що [PERSON] та [PERSON] постійно та безперервно проживають у квартирі [ADDRESS] з січня 2001 року. У квартиру вселились за згодою основного наймача [PERSON] та його сина - [PERSON] . Позивачі мешкали разом з [PERSON] та його сином [PERSON] однією родиною, як члени сім`ї наймача, сплачували за комунальні послуги. Також у квартирі до 2004 року мешкала їх донька, а до 2010 року їх онук. У 2013 році відповідачі поїхали до своєї рідні до АР Крим та, після окупації АР Крим, вимушено залишись там. Періодично вони знаходили змогу та приїжджали до м. Запоріжжя, де мешкали разом з позивачами у своїй квартирі, але потім знову повертались до АР Крим, а потім знов приїжджали до м.Запоріжжя. Так, у 2018 році [PERSON] приїжджав, деякий час мешкав у квартирі, поставив лічильники у квартирі, укладав певні договори щодо надання комунальних послуг у квартиру, потім знову поїхав, залишивши їх у квартирі, та на даний час приїхати змоги немає. Спочатку почався карантин та діяли карантинні обмеження, потім в України було введено воєнний стан, який триває до теперішнього часу. Позивачі продовжують постійно проживати у вказаній квартирі, утримують квартиру у належному технічному стані, однак зареєструвати місце свого проживання за даною адресою не можуть без згоди наймачів, які хоча і дозволи їм вселитися у вказану квартиру та постійно мешкати в ній, але на даний час фізично дозволу на реєстрацію надати не можуть через об`єктивні причини. Іншого житла позивачі не мають. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання неодноразово не прибули, про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, в тому числі шляхом надіслання їм судових повісток за зареєстрованим місцем проживанням, а також через публікацію оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Судової влади України, відзив на позов або зустрічний позов до суду не подали. Суд вважає можливим розглянути справи у відсутність відповідачів відповідно до ст.280 ЦПК України в заочному порядку. Представник третьої особи - територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради - Король С.Ю. надав письмові пояснення на позов та в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивачами не доведено, що наймач [PERSON] та член сім`ї наймача - [PERSON] давали згоду на вселення у квартиру і проживання там позивачів [PERSON] та [PERSON] . Також звертає увагу на те, що у спірній квартирі позивачі не зареєстровані. Після оголошення перерви в судовому засіданні представник третьої особи в наступне судове засідання не прибув, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, причини неприбуття не повідомив, клопотання про відкладання судового розгляду не подав. Суд вважає можливим закінчити розгляд справу у відсутність представника третьої особи. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради №307/2 від 30.09.1982р. затверджено акт державної прийомки в експлуатацію 9-ти поверхового 143-квартирного житлового будинку [ADDRESS] (арк.86). Відповідач [PERSON] є основним наймачем квартири [ADDRESS] , житловою площею 42,36 кв.м, загальною площею 64,73 кв.м, яка надана йому у користування на підставі ордеру №5131 серії А-ІІІ, який виданий 31.08.1982р. виконавчим комітетом Запорізької міської ради на сім`ю з 4 осіб, у тому числі: дружину [PERSON] , синів [PERSON] , [PERSON] (арк.107-108). У вказаній квартирі на даний час зареєстровані: [PERSON] , [INFO] з 10.01.1991р. по теперішній час, [PERSON] , [INFO] з 14.07.1983 р. по теперішній час (арк.58-60). Згідно з інформацією, яка надана ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» вих. №193 від 28.01.2022р., інвентарна справа на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] , відсутня (не заводилась) (арк.63). Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.01.2022р., відомості на квартиру [ADDRESS] відсутні (арк.75). Згідно з інформацією, яка надана районною адміністрацією Запорізької міської ради по Хортицькому району вих. №423/03-30/21.01-243/21 від 23.02.2022р., станом на теперішній час квартира [ADDRESS] не приватизована, у зв`язку з чим свідоцтво про право власності на житло не видавалося (арк.82). Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи від 13.01.2022р., інформація про реєстрацію позивачів [PERSON] , [PERSON] відсутня (арк. 45, 47). Згідно з інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.06.2022р., [PERSON] , [PERSON] на праві власності нерухомого майна не мають (арк.138-139). На підтвердження факту постійного та тривалого проживання позивачів [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] суду надані наступні докази: - копії медичних карток амбулаторного хворого [PERSON] , [PERSON] із зазначенням адреси мешкання: [ADDRESS] , які розпочаті КУ «Центральна поліклініка №1 Хортицького району» 08.10.2001р. та 28.05.2002р. відповідно (арк.27, 28); - копія сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду, який виданий 06.11.2002р. Запорізьким обласним клінічним наркологічним диспансером [PERSON] із зазначенням адреси мешкання: [ADDRESS] (арк.29); - копія поштового конверту міжнародного відправлення від 2004 року із зазначенням отримувача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та копії повідомлень про переказ грошових коштів [PERSON] від 2004, 2006 р. за адресою: [ADDRESS] (30, 31, 90); - копія договору №657/90 від 27.08.2015р., який укладений між ПП [PERSON] та [PERSON] на поставку конструкцій засклення вікон за адресою: [ADDRESS] (арк.32); - копія технічного паспорту ВАТ «Запоріжгаз» щодо користування газом [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , із зазначенням першого інструктажу від 09.06.2006р. (арк.35); - копії квитанцій про сплату комунальних послуг [PERSON] за адресою: [ADDRESS] від 27.01.2020р., 28.01.2020р., 25.05.2020р., 26.05.2020р., 26.03.2021р. (арк.39-41). Крім того, судом допитано свідків [PERSON] та [PERSON] , які, кожна окремо, пояснили, що позивачі [PERSON] та [PERSON] з 2001 року почали постійно проживати у квартирі [ADDRESS] . Тривалий час вони проживали разом з [PERSON] , який є родичем [PERSON] , та його сином [PERSON] , вели з ними спільне господарство, жили однією сім`єю, [PERSON] готували для усіх їжу, [PERSON] працював, заробляв на всю сім`ю гроші, вони підтримували один одного. Потім, приблизно у 2012 році, відповідачі поїхали до АР Крим, а позивачі залишились у квартирі, де продовжують постійно проживати. Також свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою сторін, знає сторони тривалий час, відповідачів з 1983 року, позивачів з 2001 року. Позивачі заселились до квартири, оскільки потребували житла, а [PERSON] з [PERSON] перебувають у родинних відносинах. Вони мешкали разом, також з ними проживала донька [PERSON] та їх онук, які потім виїхали з квартири. Після того, як відповідачі поїхали до АР Крим, [PERSON] приїжджав у м. Запоріжжя, перебував у квартирі, встановлював лічильники, а потім знов поїхав, зараз відповідачі відсутні. Вона кожного дня спілкується з позивачами та стверджує, що вони постійно та безперервно з 2001 року мешкають у спірній квартирі. Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з ч.2, ч.4 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Постановою Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати,чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду (п.9). Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 01.11.1996р. №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 сформульовано такі висновки: у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України). Водночас під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Відповідно до положеннь статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] , [PERSON] . Так, вирішуючи спір, суд враховує, що спірна квартира на праві комунальної власності належить територіальній громаді м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Основним наймачем спірної квартири є відповідач [PERSON] , членом його сім`ї є син - відповідач [PERSON] , які зареєстровані у вказаній квартирі на теперішній час. Суд вважає встановленим та доведеним, що позивачі [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі постійно проживають з 2001 року по теперішній час. Вказана обставина представником третьої особи в судовому засідання не оспорювалась. При цьому суд враховує порядок вселення [PERSON] та [PERSON] у спірну квартиру, а саме їх вселення зі згоди основного наймача [PERSON] та його члена сім`ї - сина [PERSON] , мету вселення - постійне проживання однією сім`єю, ведення ними разом із наймачем та його сином спільного господарства, несення на рівні із наймачем житла витрат на утримання спірної квартири, а також враховує тривалість часу постійного проживання у цьому жилому приміщенні, а саме з 2001 року. Про згоду відповідачів на вселення позивачів до квартири свідчать пояснення свідків, які в судовому засіданні пояснили, що позивачі вселилися у квартиру у 2001 року як рідня наймача квартири, сторони мешкали разом однією сім`єю, піклувались один одним, мали спільний бюджет, сплачували комунальні послуги, вели спільний побут. Не довіряти показам вказаних свідків у суду немає підстав. Отже, на підставі досліджених по справі доказів, суд дійшов висновку, що між [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , з іншої сторони, склались саме сімейні відносини, приміщення квартири було у їх спільному сумісному користуванні, вони вели спільний побут. Судом також враховується, що квартира, в якій позивачі проживають з 2001 року, є постійним та єдиним їх місцем проживання, іншого місця проживання у них немає, у власності нерухомого майна вони не мають. Вказані обставини підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та витягами щодо реєстрації місця проживання фізичної особи, відповідно до яких позивачі не мають у м.Запоріжжі зареєстрованого місце проживання. Відсутність письмової згоди наймача та/або членів сім`ї на вселення, про що зазначає представник третьої особи, сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, оскільки за обставинами справи безспірно встановлено, що наймач [PERSON] та його син [PERSON] висловлювали таку згоду, визнавали відповідачів членами своєї сім`ї, не заперечували раніше та не заперечують наразі проти постійного їх проживання у спірній квартирі, оскільки не порушували питання про виселення позивачів або будь-яким чином висловлювали свою незгоду із їх проживанням в квартирі. Такий висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду, який викладений у постанові від 28.06.2022р. у справі № 754/14628/17. Щодо доводів представника третьої особи, що позивачі у спірній квартирі не зареєстровані, суд зауважує, що відсутність реєстрації місця проживання сама по собі не свідчить про те, що позивачі не набули права користування жилим приміщенням, оскільки як вже зазначалось, вони вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набули рівного з наймачем права користування жилим приміщенням. Також суд зазначає, що згідно із встановленими обставинами у цій справі, спірна квартира є житлом позивачів у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому суд враховує, що відповідачі обґрунтованого заперечення проти позову не подали, в судове засідання не прибули і жодним чином позовні вимоги не спростували. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved