Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-25 00:00:00

Позиції сторін\~та учасників\~справ,\~заяви,\~клопотання,\~ інші процесуальні дії у справі. [PERSON] звернулася до суду з позовом до Ліцею «Просвіта» Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Відповідно до прохальної частини позовної заяви, позивач просить суд визнати незаконними та скасувати наказ № 40 к «Про відсторонення від роботи працівників ліцею «Просвіта» ЛМР», виданий 22.02.2022 року Ліцеєм «Просвіта» Львівської міської ради в частині відсторонення з 23.02.2022 року від роботи [PERSON] та стягнути з Ліцею «Просвіта» Львівської міської ради на користь [PERSON] середній заробіток за час відсторонення від роботи з 23.02.2022 року по 28.02.2022 року у розмірі 2181 грн. 18 коп. Обґрунтовуючи поданий позов покликається на те, що 20.08.2019 року [PERSON] прийнята на посаду вчителя початкових класів у Ліцей «Просвіта» Львівської міської ради, на підставі наказу № 104-К від 19.08.2019 року та строкового трудового договору, укладеного 20.08.2019 року. 11.11.2021 року позивача повідомлено, що з 8 листопада 2021 року на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення від COVID- 19 обов`язкове для працівників закладу освіти, а тому на підставі Наказу МОЗ «Про затвердження Переліку, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року № 2153, п. 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 р. №1236, відповідач просив надати до 08.11.2021 року документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання, відповідно до переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затверджених Наказом МОЗ від 16.09.2011 року № 595. 22.02.2022 року позивач отримала копію Наказу № 40 к «Про відсторонення від роботи працівників ліцею «Просвіта» ЛМР». Відповідно до згаданого Наказу, [PERSON] відсторонено від роботи з 23.02.2022 року, у зв`язку з відмовою від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID- 19 без збереження заробітної плати, на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 року № 1645 III. Підставою для видачі оспорюваного Наказу було також повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від 04.11.2021 року № 306. 28.02.2022 року позивача допущено до роботи, на підставі Наказу № 42 к «Про допуск до роботи [PERSON] » від 28.02.2022 року, виданого на виконання Наказу МОЗ від 25.02.2022 року № 380, у зв`язку із введенням воєнного стану. Також позивач вказує на наступне. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», обов`язковими і включаються до календаря щеплень є профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими, серед яких відсутнє щеплення від COVID- 19. Відповідно до ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. За наведеного, позивач вважає, що чинним законодавством України не передбачено повноваження відповідача на відсторонення позивача від роботи з підстав відсутності щеплення від COVID- 19, а отже спірний Наказ є незаконним та таким, який підлягає скасуванню. 28.06.2022 року, ухвалою Галицького районного суду м. Львова, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 23.08.2022 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. За наведених у відзиві обставин відповідач вказує, що вважає необґрунтованими вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу про її відсторонення від роботи та просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зокрема, відповідач зазначає, що Ліцей своїм наказом від 22.02.2022 №40-К «Про відсторонення від роботи працівників ліцею «Просвіта» ЛМР» в частині відсторонення від роботи [PERSON] тимчасово обмежив її право на працю, з огляду на суспільні інтереси, оскільки у позивача було відсутнє щеплення проти респіраторної хвороби COVID- 19, дотримуючись при цьому норм чинного законодавства, що регулюють відносини даної сфери. Також, відповідач вважає необґрунтованою і суму середнього заробітку за час відсторонення, що обрахована позивачем за час вимушеного прогулу. У судовому засіданні 26.09.2022 року представник відповідача Дутка Ю.І. заперечила проти задоволення позовних вимог пославшись на викладені у відзиві обставини. Представник позивача та її представник у судове засідання не з`явились, однак у матеріали справи містять клопотання про розгляд справи у їх відсутності, згідно якого останні позовні вимоги підтримують у повному обсязі. З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, суд вважає, що наявних у справі матеріалів\~достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.\~ Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до\~ст.\~15\~ЦК України,\~кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку.\~ За змістом\~статті 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією\~Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Частиною першою та другою\~статті 24 Основного Закону України\~встановлюють норми конституційного права, згідно з якими громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. В силу\~ст. 129 Основного Закону України,\~суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Судом встановлено, що наказом Міністерства охорони здоров`я України (МОЗ) від 04.10.2021 № 2153, відповідно до статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»,\~статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», п. 8 Положення про МОЗ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (КМУ) від 25 березня 2015 року №267 (в редакції\~постанови КМУ від 24 січня 2020 року № 90), та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, затверджено «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Згідно цього Переліку до нього увійшли працівники: центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів, закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. 11.11.2021 року [PERSON] було повідомлено про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. /а.с.15/ Наказом № 40-К директора Ліцею «Просвіта» Львівської міської ради Коберник Олену Іванівну - вчителя початкових класів відсторонено від роботи з 23 лютого 2022 року, у зв`язку з відмовою від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 до усунення причин, що зумовили таке відсторонення і отримання допуску до роботи за результатами контролю без збереження заробітної плати. /а.с. 16/ Статтею 43\~Конституції України\~кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої\~статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів\~Конституції України\~та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою щодо відповідності\~Конституції України\~(конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019). Трудові відносини в Україні врегульовані\~КЗпП України\~(ст. 1).\~Статтею 21 КЗпП України\~(далі Кодекс) проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я. Статтею 46 КЗпП України\~встановлено, що відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Таким чином, перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, який визначений статтею 46 Кодексу, не є виключним; положення цієї статті передбачають можливість його розширення, проте лише актами законодавства України. Згідно з частинами першою, другою\~статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на яку відповідач посилається в наказі, як на підставу відсторонення позивача від роботи, профілактичні щеплення проти дифтерії, коклюша, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому\~законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Отже,\~статтею 12 Закону\~до обов`язкових віднесено щеплення лише проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу; щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, за\~статтею 12 Закону,\~не є обов`язковим. Нормами цієї статті також передбачено запровадженні інших обов`язкових щеплень, проте виключно в порядку, встановленому законом. Частинами третьою, четвертою\~статті 12 Закону\~встановлено, що в разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України. Право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване\~статтею 43\~Конституції України, включено до\~розділу ІІ Конституції\~і належить до основних прав і свобод людини та громадянина. Пунктом 1\~статті 92 Конституції\~України встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України. Відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1\~статті 92 Конституції, таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова КМУ і Наказ МОЗ. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України (ст. 76 Конституції). Відповідно до пункту 2\~статті 116 Конституції\~України, Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами, втім цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав. Оскільки рішення про відсторонення працівників прийнято у формі Постанови КМУ та в спосіб, що не відповідає вимогам пункту 1\~статті 92 Конституції\~України та\~статті 12 Закону, і поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України, суд доходить висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Постанови КМУ та необхідність вирішення спору на підставі норм статей\~43,\~92 Конституції, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19. З нормативних актів вбачається, що вакцинація від COVID-19 не включена до календаря щеплень ні як обов`язкові, ні як обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Відтак, наказом відповідача про відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19 порушено його права гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод, а тому суд приходить до висновку, що втручання держави у права позивача є незаконним Крім того, відсторонення від роботи - це певна санкція, застосована роботодавцем до працівника, за порушення ним трудової дисципліни, зумовлених певними (навмисними, свідомими) діями останнього. До того ж відсторонення від роботи не є обов`язковою\~мірою, а лише передбачає таку можливість. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є правомірними та такими, що підлягають задоволенню. За ч. 2\~ст. 235 КЗпП,\~при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Позивач з 23.02.2022 року була позбавлена можливості працювати, з підстав її незаконного відсторонення від роботи та, відповідно, позбавлена можливості отримувати заробітну плату. Згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р., такий порядок застосовується, крім іншого, у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки від 18.05.2022 року, заробітна плата позивача за грудень 2021 року та січень 2022 року, що передували лютому 2022 року, становить 33 115,58 грн. Відповідно до позовної заяви, середньоденна заробітна плата за ці два місяці, обраховується шляхом ділення сум нарахованої заробітної плати за грудень 2021 року та січень 2022 року на кількість робочих днів у цих двох місяцях: (15967 + 17148,58): 41 = 807 грн. 70 коп. (середньоденна заробітна плата). [PERSON] відсторонено від роботи з 23.02.2022 року і відсторонення тривало до 28.02.2022 року, оскільки позивача допущено до роботи на підставі Наказу № 42 к «Про допуск до роботи [PERSON] » від 28.02.2022 року, виданого на виконання Наказу МОЗ від 25.02.2022 року № 380, у зв`язку із введенням воєнного стану. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, внаслідок незаконного відсторонення [PERSON] від виконання обов`язків вчителя початкових класів, згідно розрахунків наданих позивачем, складає 2423 грн. 10 коп. (807 грн. х 3 дні) і підлягає стягненню з відповідача. Однак, суд вважає розрахунок позивача невірним та погоджується з розрахунком викладеним у відзиві на позовну заяву з наступних підстав. Відповідно до довідки Ліцею за №21 від 18.05.2022, доходи [PERSON] становлять за грудень 2021 - в сумі 15967,00 грн. та за січень 2022 - в сумі 17148,58 грн. Позивачкою не враховано, що (як підтверджується змістом наказу ліцею «Просвіта» Львівської міської ради від 06.12.2021 №276-к «Про допуск до роботи [PERSON] »), із 01.12.2021 до 06.12.2021 вона не працювала, тобто кількість робочих днів у грудні 2021 становить не 22 дні, як зазначено у розрахунку позовної заяви, а 18 днів. Заробітна плата за фактично відпрацьовані дні протягом попередніх двох місяців становить 31115,58 грн. Отже, у розрахунку позивачем необґрунтовано вказано кількість відпрацьованих днів (22+19), однак для обчислення стягуваної суми необхідно виходити з 18 днів + 19 днів. Таким чином, кількість фактично відпрацьованих робочих днів позивача за попередні місяці становить 37 дні. Крім цього, у розрахунку позивача не враховано, що, відповідно до наказу Ліцею від 17.12.2021 №292-К, позивачці нараховано 2000 грн. - премії за підсумками роботи у 2021 році. Згідно із підпунктом г пункту 4 Порядку премії за результатами щорічного оцінювання службової діяльності не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. За таких обставин, 2000 грн., що нараховані позивачці при обрахунку стягуваної суми слід відняти від суми 15967,00 грн., її доходу зазначеного у довідці за грудень 2021 року. Отже, сума заробітної плати за грудень 2021 [PERSON] для обрахунку становить не 15967,00 грн., а 13967,00 грн. Відтак, середньоденна заробітна плата становить - (13967,00+17148,58) / 37 = 840,96 грн., а не 807,70 грн. Число робочих днів у лютому 2022 - 3 дні. Таким чином, (840,96x3) = 2522,88 грн. - є середнім заробітком за час вимушеного прогулу позивачки у лютому 2022, всупереч зазначеній у позовній заяві сумі 2423,10 грн. Із зазначеної суми підлягають відрахування встановлені чинним законодавством обов`язкові виплати і збори. Водночас, наведені питання віднесено до компетенції відповідних фінансових органів відповідача, або компетенції державного виконавця, у разі примусового виконання судового рішення у цій частині. В даному випадку суд визначає саме суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалює рішення виходячи з наведеного показника. Водночас, позивач заявила вимогу у розмірі 2181 грн. 18 коп., а заяви про збільшення чи уточнення позовних вимог до суду не подано. Згідно ч. 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд також враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року). Виходячи з наведених положень, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час відсторонення від роботи (вимушеного прогулу) в межах заявлених позивачем вимог. Водночас, виходячи з того, що наказ про відсторонення позивача скасований в судовому порядку, відповідач вправі самостійно донарахувати позивачу різницю між фактичним середнім заробітком за час відсторонення від роботи (який, до того ж визнається відповідачем) та заявленим позивачем розміром, який слід стягнути, відповідно до даного рішення суду. На підставі\~статті 141 Цивільного процесуального кодексу України,\~з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп. Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Дане рішення не допускається до негайного виконання, оскільки таке виконання допускається у разі поновлення працівника на роботі, що не є предметом даного розгляду. Отже, правовідносини у цій справі не передбачають негайне виконання рішення суду, відтак виконання останнього відбуватиметься після набрання ним законної сили.

Outcome: approved