Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до [PERSON] із позовом, у якому просив суд стягнути з [PERSON] на його користь 3% річних у розмірі: 85 888 грн., пеню у розмірі: 1 026 565 грн., індекс інфляції у розмірі: 733 958 грн. 66 коп. на грошове зобов`язання у сумі: 572 274 грн., що складає 1 846 411 грн. 66 коп, та сплачений судовий збір. Вказав, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 23 вересня 2014 року задоволено його позов до [PERSON] та стягнуто з останнього додаткову суму боргу за договором позики від 25 жовтня 2011 року у розмірі: 568 620 грн. і судові витрати у розмірі: 3 654 грн, що складає: 572 274 грн. Рішення суду набрало законної сили і на його підставі було відкрито виконавче провадження постановою ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві від 28 травня 2015 року. Зазначав, що [PERSON] перешкоджає виконанню указаного рішення суду, передаючи право власності на свою квартиру найближчим родичам. Ураховуючи зазначене, просить суд стягнути на свою користь з боржника пеню, 3% річних та суму інфляційних втрат. У відзиві на позов відповідач проти задоволення позову заперечив повністю. Щодо звернення з позовною заявою неуповноваженою особою зазначав, що наявними матеріалами справи не підтверджуються повноваження [PERSON] як представника [PERSON] , таким чином позовна заява підписана не уповноваженою особою. Крім того, вказав, що долучені до позовної заяви документи, подані з порушенням вимог ЦПК України та без зазначення у позові про наявність позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, що позбавляє відповідача можливості давати їм будь-яку правову оцінку. У додаткових вказував, що договір позики не містить умов щодо розміру та бази нарахування пені; договором позики встановлено інший розмір процентів аніж 3% річних, а саме: 2%; а ціна позики визначалась у доларах США, що унеможливлює нарахування на цю суму інфляційних втрат. До того ж, подав до суду заяву про застосування строків позовної давності до цього спору. Суд ухвалив розглядати цю справу у порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов з викладених у ньому підстав. Представник відповідача у судовому засідання проти задоволення позову заперечував повністю, з огляду на його необґрунтованість та безпідставність. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Судом установлено, що 25 жовтня 2011 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач позичив відповідачу 45 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути в строк до 25 лютого 2012 року. Відповідно до рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 листопада 2012 року позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі: 411 480 грн. було задоволено, а також стягнуто з відповідача судові витрати в розмірі: 3 306 грн. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 23 вересня 2014 року з відповідача на користь позивача суд стягнув додаткові суми за договором позики від 25 жовтня 2011 року в розмірі: 568 620 грн, з яких: основна сума боргу - 222 750 грн., 2% річних за 34 місяці - 345 870 грн, а також судові витрати - 3 654 грн. 00 коп (а.с. 12-14, 15-16). Відповідно до ухвали Апеляційного суду міста Києва від 11 лютого 2015 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 вересня 2014 року залишено без змін (а.с. 17-19). На виконання указаного рішення від 23 вересня 2014 року Деснянський районний суд міста Києва видав виконавчий лист (а.с. 20). Постановою ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві від 28 травня 2015 року було відкрито виконавче провадження ВП [NUMBER] з метою примусового виконання судового рішення (а.с. 21). Доказів повного і належного виконання боржником своїх договірних зобов`язань суду не надано. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України (далі - «ЦК України»), умовами договору позику, укладеного між сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписки, які посвідчують передання йому визначеної грошової суми. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно із ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно з ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму, відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стосовно стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат за договором позики, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 2.4 Договору позики, на суму позики нараховуються проценти у розмірі 2%. Водночас у позові [PERSON] заявив вимогу про стягнення 3% річних. Правові підстави одностороннього підвищення указаної процентної ставки позивач не обґрунтував та перед судом не довів належними та допустимими доказами. Водночас, застереженням ч. 1 ст. 625 ЦК України визначено, що 3% річних нараховуються від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки договором позики, укладеним між сторонами, визначений розмір процентів - 2%, відсутні правові підстави для задоволення позову у цій частині. Окрім того, суд позбавлений процесуальної можливості змінювати розмір позовних вимог та проводити розрахунок ціни позову. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - «Закон») індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховний Суд України від 1 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Таким чином, суд вбачає безпідставними вимоги позивача про стягнення на його користь інфляційних втрат, адже згідно умов договору позики, позика надавалась відповідачу у доларах США, що своєю чергою унеможливлює застосування положень статті 625 ЦК України до такого зобов`язання. Стосовно стягнення пені за договором позики, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Відповідно до ст. 552 ЦК України сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі. Сплата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до ст. 1 Закону платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно з ст. 3 Закону розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Відповідно до ст. 4 Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня. Суд ураховує, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 цього Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці). Оскільки договором позики сторони не погоджували сплату пені та визначення її у будь-якому розмірі, суд вважає, що у задоволенні цієї частини позовних вимог також належить відмовити. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності до цієї справи, суд приходить до висновку про відмову у її задоволенні, адже порушення, яке є предметом цього спору є триваючим, тож покликання заявника на пропуск [PERSON] відповідного строку суд вважає безпідставним. Зважаючи на викладене, судом не встановлено правових підстав для задоволення позову [PERSON] , а тому у задоволенні позову належить відмовити. Відповідно до ч. 1 ст, 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір не відшкодовується.

Outcome: dismissed