Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач), через свого представника, звернувся з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької області (далі - відповідачі) з вимогами: - визнати, що рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 08.09.2009 у справі № 2-410/09 за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частку житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлому [INFO] [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок № [NUMBER] від 04.04.1988. - визнати за [PERSON] , право власності за набувальною давністю, на частку житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок № [NUMBER] від 04.04.1988, спадкоємцями якого є відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 08.09.2009 року у справі №2-410/09 за позовом [PERSON] до Турбівської селищної ради про визнання права власності на майно, визнано за останнім право власності на майно у вигляді житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . Рішення суду набрало законної сили 21.09.2009. Позивач звернувся станом на 2009 рік до органу, що здійснював реєстрацію права власності, КП «ВООБТІ», з вказаним рішенням суду для проведення державної реєстрації, однак отримав рішення реєстратора про відмову в реєстрації, зважаючи на той факт, що право власності на 1/2 частину даного будинку перебуває у власності відповідачів, які спадщину прийняли після смерті [PERSON] . Після чого позивач разом із сім`єю залишився проживати надалі в будинку, продовжуючи там господарювати, облаштовувати та інше, що робить і по даний час. Відповідно для впорядкування та реєстрації все ж таки набутого права власності за рішенням суду, що вказане вище, позивач вимушений звернутися до суду, адже його право власності залишається не визнаним. Право власності позивача на Ѕ частку житлового будинку стверджується рішенням суду від 08.09.2009, а щодо належності відповідачам Ѕ частки будинку, на час розгляду справи в суді 2009 встановлено не було, що прослідковується зі змісту такого рішення суду. Отже право на Ѕ частки житлового будинку потребує визнання за позивачем, враховуючи давність володіння усього будинку, що підтверджується такими доказами як факт реєстрації місця проживання з 1991 року по даний час, облаштування та проведення газопостачання та оплата за нього й електроенергію, набуття у власність земельної ділянки біля будинку та інше, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 16.11.2021. Викладені обставини послугували підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 20.12.2021 відкрито провадження за вказаним позовом, призначено розгляд у порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, а відповідачам визначено строк для подання відзиву. Відповідачі у визначений судом строк відзиву на позов не подали, а представник Турбівської селищної ради у своїй письмовій заяві при вирішенні спору поклався на розсуд суду і просив розглянути справу без його участі. Ухвалою суду від 07.04.2022 на задоволення представника позивача було витребувано від державного нотаріального архіву матеріали спадкової справи [PERSON] який помер [INFO] , однак згідно листа-відповіді від архіву такі матеріали не виявлено. Сторонами не врегульовано спір до судового розгляду. Ухвалою суду від 18.05.2022 закрито підготовче провадження в справі та призначено її до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач та його представник не з`явились, однак остання у своїй заяві просила суд про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідачі у судове засідання також не з`явилися, а тому за правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд зауважує, що в силу вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (визначені в ст. 82 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Докази мають бути належними, допустимими та достовірними, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст. 77-80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Суд оцінивши зібрані докази встановив наступні фактичні обставини. Згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок [ADDRESS] долі його належала [PERSON] , а згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок [ADDRESS] долі такого будинку належала [PERSON] . Згідно зі свідоцтвами про смерть [PERSON] помер [INFO] , а [PERSON] помер [INFO] . Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 08.09.2009 року у справі №2-410/09 за позовом [PERSON] до Турбівської селищної ради про визнання права власності на майно, визнано за останнім право власності на майно у вигляді житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . Рішення суду набрало законної сили 21.09.2009. Позивач звернувся станом на 2009 рік до органу, що здійснював реєстрацію права власності КП «ВООБТІ», з вказаним рішенням суду для проведення державної реєстрації, однак отримав рішення реєстратора про відмову в реєстрації, зважаючи на той факт, що право власності на 1/2 частину даного будинку перебуває у власності відповідачів, які спадщину прийняли після смерті [PERSON] . Право власності позивача на Ѕ частку житлового будинку стверджується рішенням суду від 08.09.2009, а щодо належності відповідачам Ѕ частки будинку, на час розгляду справи в суді 2009 встановлено не було, що прослідковується зі змісту такого рішення суду. Отже право на Ѕ частки житлового будинку потребує визнання за позивачем, враховуючи давність володіння усього будинку, що підтверджується такими доказами як факт реєстрації місця проживання з 1991 року по даний час, облаштування та проведення газопостачання та оплата за нього й електроенергію, набуття у власність земельної ділянки біля будинку та інше, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 16.11.2021. Позивач добросовісно заволодів даним житловим будинком, оскільки в документах, який останній мав на руках на даний будинок наявна розписка написана [PERSON] у квітні 1987 року, в присутності секретаря виконкому Турбівської селищної ради про те, що остання «залишає хату, яка знаходиться в [ADDRESS] і претензій до [PERSON] , не маю і мати не буду», що підтверджується розпискою, яка додається до матеріалів справи, після смерті якого позивач в порядку спадкування набув право власності на будинок за рішенням суду. Позивачем було дотримано та збережено такі ознаки давності володіння, як: відкритість, добросовісність та безперервність володіння житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Судом витребувано від нотаріального архіву матеріали спадкової справи [PERSON] який помер [INFO] , однак згідно листа-відповіді від архіву такі матеріали не виявлено. Відповідачі не висловили своїх заперечень щодо наведених позивачем обставин. Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери, набувається за рішенням суду. (ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України) Як вбачається з п.п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав № 5 від 07.02.2014, відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення ст.ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.ст. 15, 16 ЦК, а також ч. 4 ст. 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.5 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Враховуючи положення п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01.01.2011. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01.01.2001. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Нормами ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд, оцінюючи надані позивачем докази вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилається позивач і які не оспорють відповідачі, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність обставин, які входять до предмета доказування. Позивачем доведено, що він з 2009 року добросовісно заволодів майном, а саме: 1/2 частиною житлового будинку з господарськими спорудами, за адресою: [ADDRESS] , понад десять років відкрито, безперервно та добросовісно ним володіє, отже визнання його права власності за набувальною давністю на вказане майно не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Інших належних та допустимих доказів на противагу вищезазначених висновків суду відповідачами не надано та в ході судового розгляду не встановлено. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимоги позивача, ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved