Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з уточненим позовом до [PERSON] про розділ майна подружжя. Короткий зміст та обґрунтування уточнених позовних вимог Свої уточнені позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовує тим, що 28.08.1987 року вони з відповідачем уклали шлюб. Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.1997 року, посвідченого завідуючою Білгород-Дністровської міської нотаріальної контори Чухрай Т.Ю.. Окрім того, позивачка [PERSON] зазначає. що під час шлюбу сторонами була придбана земельна ділянка, на якій розташований зазначений вище будинок. Земельна ділянка площею 0,0534 га, кадастровий номер 5110300000:01:007:0247, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №503379, виданого 27.09.2012 року належить відповідачу [PERSON] , проте позивачка [PERSON] зазначає, що як і будинок [ADDRESS] , так і зазначена вище земельна ділянка, на якій цей спірний будинок розташований, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому просить суд визнати зазначене вище нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частину зазначеного вище будинку та право власності на Ѕ частину зазначеної вище земельної ділянки. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.03.2019 року було залишено без руху зазначену вище позовну заяву. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.04.2019 року було відкрито загальне позовне провадження по зазначеній вище справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.04.2019 року було задоволено заяву позивачки [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.07.2021 року було задоволено клопотання позивачки [PERSON] про об`єднання цивільної справи №495/2551/19 за уточненим позовом [PERSON] до [PERSON] про розділ майна подружжя та справи №495/667/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розділ майна подружжя в одне провадження. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.10.2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання адвоката Царенко О.О., який діє в інтересах відповідача [PERSON] про застосування відносно позивачки [PERSON] заходів процесуального примусу. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.07.2022 року було закрито підготовче провадження по зазначеній вище справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Короткий виклад позицій сторін по справі В судовому засіданні позивачка [PERSON] та адвокат Бережна Т.Г., яка діє в її інтересах, уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. В судовому засіданні адвокат Царенко О.О., який діє в інтересах відповідача [PERSON] просив відмовити у задоволенні позовних вимог щодо визнання сумісно власністю подружжя земельної ділянки площею 0,0534 га, кадастровий номер 5110300000:01:007:0247, що розташована за адресою: [ADDRESS] , оскільки дана земельна ділянка була отримана відповідачем у власність шляхом її приватизації. Окрім того, сторона відповідача просить застосувати строк позовної давності щодо вимог про визнання сумісною власністю подружжя будинку [ADDRESS] . В судовому засіданні відповідач [PERSON] підтримав думку та доводи свого адвоката. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що сторони зареєстрували шлюб 28 серпня 1987 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 13.11.2018 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, №349. Згідно Договору купівлі-продажу жилого будинку серії НБ №0076036, посвідченого 13.09.1997 року завідувачем Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Чухрай Т.Ю., [PERSON] було придбано житловий будинок [ADDRESS] . Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №503379, виданого 27.09.2012 року Відділом Держкомзему у м. Білгород-Дністровський Одеської області, відповідач [PERSON] на підставі Рішення Білгород-Дністровської міської ради від 19.11.1997 року №274-ХХІІ є власником земельної ділянки площею 0,0534 га, кадастровий номер 5110300000:01:007:0247, за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Дана обставина підтверджується також повідомленням Міськрайонного управління Держгеокадастру у Білгород-Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському №239/124-21 від 04.03.2021 року. Те, що спірний житловий будинок був придбаний в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, не заперечувалось сторонами по справі. Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, визначає \~СК України. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що "зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує". Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України). Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Щодо посилань сторони відповідача [PERSON] що позивачка згідно розписки від 02.06.2013 року отримала 1000,00 доларів США у якості компенсації за Ѕ частку спірного будинку, суд зазначає, що позивачка [PERSON] стверджує, що отримала зазначені вище грошові кошти за продаж житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Окрім того, суд звертає увагу сторін, що з зазначеної вище розписки, копія якої міститься в матеріалах справи не вбачається, що саме за спірний будинок позивачка отримала гроші, адже у розписці зазначено, що вона отримала гроші «от проданого дома». З копії позовної заяви, яка міститься в матеріалах справи вбачається, що 25 жовтня 2012 року позивачка [PERSON] вже зверталась до суду з позовом про поділ спірного будинку та земельної ділянки. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.07.2013 року зазначену вище позовну заяву було залишено без розгляду через повторну неявку позивачки у судове засідання. Сторонами по справі не заперечувався той факт, що сторони не мешкають разом з 2017 року, натомість з уточненою позовною заявою до суду позивачка [PERSON] звернулась 22.03.2019 року, тобто у межах строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України. Тому доводи сторони відповідача про застосування строків позовної давності до уточнених позовних вимог позивачки щодо поділ спірного будинку не заслуговують на увагу. Враховуючи вищезазначене, уточнені позовні вимоги позивачки в частині визнання спільною сумісною власністю будинку [ADDRESS] - спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на Ѕ частину зазначеного вище будинку, підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя спірної земельної ділянки та її поділу, суд зазначає наступне. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.\~ Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). У частині першій, четвертій статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року в справі №686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18) зроблено висновок, що «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України». Аналогічна правова позиція висловлена у пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15. Отже, перехід права власності на об`єкт нерухомості має наслідком набуття права на земельну ділянку, що відповідає принципу «superficies solo cedit» (збудоване на землі слідує за нею). Суд слідує принципу цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди), ввважаючи що за цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю розташовану на ній, що викладено у правових позиціях Верховного суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 381/41/17, Великої палати Верховного суду від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17. Суд, враховуючи те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, доходить до обґрунтованого висновку про визнання за позивачкою [PERSON] права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки. Згідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України,\~\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями\~12,13\~ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновками експертів. Статтями\~77,\~78,\~79,\~80 ЦПК України\~встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України\~встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч.1 ст.95 ЦПК України\~письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. ТНЕ UNITED KINGDOM, №20166/92, § 36, рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року). У пункті 49 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів про якість судових рішень зазначається, що судді повинні послідовно застосовувати закон.\~ Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат Відтак, аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, виходячи із системного тлумачення норм чинного законодавства, які регулюють дані правовідносин у контексті з`ясованих судом обставин справи, суд вважає, що заявлені позивачкою [PERSON] уточнені позовні вимоги до [PERSON] про розділ майна подружжя та позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розділ майна подружжя підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки уточнені позовні вимоги позивачки [PERSON] задоволені, з відповідача [PERSON] на її користь підлягає стягненню сплачений позивачкою судовий збір під час звернення до суду з позовами у розмірі 768,40 грн. та 908,00 грн. згідно квитанцій, які наявні в матеріалах справи.

Outcome: approved