Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-06 00:00:00

14.07.2015 року ПАТ " Альфа Банк" звернулося до Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області із зазначеним вище позовом, згідно якого просить суд стягнути відповідача на їх користь заборгованість в сумі 362776грн. 10 коп., а саме : ЗА КРЕДИТОМ 318108.07 грн., ЗА ВІДСОТКАМ 12649.15грн, ПО КОМІСІЇ- 2525.79грн., ПО ПЕНІ 27700.11грн., а також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 3627.76грн. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що 17 грудня 2012року між ПАТ «АЛЬФА-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено Договір відступлення вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»» відступив право вимоги до кредитних договорів укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами. Згідно вищезазначеного Договору Відбулося відступлення Права вимоги за договором про іпотечний кредит №238-06/КР від 27.12.2006року, що було укладено між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичною особою [PERSON] , на користь ПАТ «Альфа-Банк». 27.12.2006року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізична особа [PERSON] уклали договір про іпотечний кредит №238-06/КР. Відповідно до умов вищевказаного Договору, Позивач зобов*язується надати Відповідачеві кредит у сумі 60000.00дол.США. Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві кредит. Відповідач неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушує істотні умови Кредитного договору в результаті чого станом на 31.05.2015року має заборгованість 362776грн. 10 коп., а саме : ЗА КРЕДИТОМ 319901.05 грн., ЗА ВІДСОТКАМ 12649.15грн, ПО КОМІСІЇ- 2525.79грн., ПО ПЕНІ 27700.11грн. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 23.06.2022 поновлено провадження у справі за позовною заявою ПАТ`Альфа-Банк» до [PERSON] . Представник позивача, АТ «Альфа-Банк», в судовому засіданні 07.09.2022 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд позов задовольнити, причину неявки відповідача в чергове судове засідання вважає неповажним. Відповідач [PERSON] в судове засідання 07.09.2022року не з`явився, про день, час та місце слухання справи був належним чином повідомлений, направив до суду клопотання про перенесення розгляду справи в зв`язку з воєнним станом в країні. Суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причину неявки в судове засідання та мотиви як вживання своїми процесуальними правами та затягування розгляду справи. Суд вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Судом встановлено, що між сторонами в справі виникли правовідносини щодо виконання цивільно правових угод, а саме кредитного договору та договору поруки. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу). Згідно з частиною першою\~статті 598 ЦК України\~зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга\~статті 554 ЦК України). Судом встановлено, що 27 грудня 2006 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] було укладено Договір про іпотечний кредит №238-06/КР. Відповідно до п. 2.1. даного договору Банк надає Позичальнику кредит у сумі 60 000 (шістдесят тисяч) дол. США на умовах, передбачених цим договором. Кінцевий термін повернення кредиту та відсотків за ним встановлений сторонами не пізніше 26 грудня 2016 року (п.2.3 договору). Погашення кредиту та процентів за ним здійснюється Позичальником щомісячно у відповідності до Графіку (Додаток №1), який є невід`ємною частиною цього Договору (п.2.4 договору). Договором №41-12КН від 20.03.2012 року та договором №122-11/ДЗ/КР від 29.03.2011 року внесено зміни та доповнення до договору про іпотечний кредит №238-06 КР від 27.12.2006. 17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір відступлення прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі укладеному з [PERSON] . Таким чином, на даний час усі права кредитора за вищевказаним договором про іпотечний кредит належать ПАТ Альфа-Банк. Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач станом на 31.05.2015 має заборгованість: - за кредитом в розмірі 15 198,48 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 319 901,05 грн., - по відсотках в розмірі 600,96 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 12 649,15 грн., - по комісії в розмірі 120,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 2 525,79 грн. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України та умов Кредитного договору, у разі невиконання чи несвоєчасного виконання зобов`язання в частині повернення кредиту та/або сплати процентів, комісій згідно з умовами Договору, Відповідач зобов`язаний сплатити кредитору неустойку (штраф, пеня). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ст. 550 Цивільного кодексу України Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. У зв`язку з систематичним порушенням Боржником своїх обов`язків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого Кредитного договору йому була нарахована пеня, яка за останні 12 місяців, що передували поданню позовної заяви складає 1 316,03 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 27 700,11 грн. Згідно п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти Відповідно до ст. 1049 ЦК України Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено право комерційних банків самостійно визначати процентні ставки, як складову частини кредитної політики банку. На момент розгляду справи строк виконання Кредитного договору, погоджений сторонами, вже сплив повністю, адже був встановлений до 26 грудня 2016 року. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду 23 грудня 2021 року у справі № 2-4430/09: «Доводи касаційної скарги про те, що під час розгляду справи суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин частину десяту статі 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і тим самим не врахував висновок щодо застосування вказаної норми у подібних правовідносинах, який був викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц колегія суддів відхиляє з огляду на таке. Судом апеляційної інстанції встановлено, що банк змінив строк виконання основного зобов`язання, а позичальник, який не оскаржував в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції про дострокове стягнення заборгованості за спірним кредитним договором, зокрема щодо правильності встановлення обставин у справі, не спростував зазначену обставину. Колегією суддів враховано, що справа перебуває на розгляді в суді з червня 2009 року, а передбачений договором про надання кредиту від 14 грудня 2007 року строк його повернення - 13 грудня 2014 року на момент подання касаційної скарги настав. Крім того фактичні обставини у справі № 638/13683/15-ц та у справі, яка є предметом касаційного перегляду є відмінними від обставин у справі, яка переглядається, адже у вказаній заявником справі кінцевий строк повернення кредиту був визначений 23 жовтня 2028 року і на час розгляду справи судами не настав. Вищенаведеним також спростовується довід касаційної скарги про те, що вимогу поручителю про сплату боргу банк не направляв, а тому строк виконання за договором поруки не настав, що свідчить про те, що банк допустив прострочення кредитора». Постановою Полтавського апеляційного суду від 18 травня 2022 року у справі № 537/974/16-ц позовні вимоги акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. В рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 238-06/КР від 27.12.2006 року, яка станом на 31.05.2015 року становить 17198,74доларів США (та складається з заборгованості за кредитом 15198,48 доларів США, за відсотками 1670,26 доларів США, по комісії 330 доларів США ) звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на: земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарські будівлі і споруди (присадибна ділянка) загальною площею 537кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить в рівних частках [PERSON] та [PERSON] на праві власності, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не перешкоджає задоволенню вимог кредитора про стягнення з позичальника заборгованості та не свідчить про подвійне стягнення. Так, відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня. Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (провадження № 14-546 цс 19): « 34. З обставин справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів, процентів за користування, трьох відсотків річних та звернення стягнення на предмет іпотеки, що на думку відповідача свідчить про застосування судом подвійного стягнення. 35. За приписами статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; чинне законодавство (частина перша статті 598, статті 599-601, 604-609 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)) не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення. 36. Також відповідно до статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закону про іпотеку), іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. 37. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону про іпотеку). 38. Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (стаття 17 Закону про іпотеку). 39. Відповідне регулювання наведено також у статті 593 ЦК України. 40. Отже, наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. 41. Схожі правові висновки виклав Верховний Суд України у постановах від 03 лютого 2016 року у справі № 22-ц/796/716/2014 (провадження № 6-1080цс15) та від 09 вересня 2014 року у справі № 922/3658/13 (провадження № 3-71гс14). 42. Згідно із частиною першою статті 7 Закону про іпотеку за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. 43. Відповідно до статті 33 Закону про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. 44. Суди вірно врахували, що позивач звернувся до суду у цій справі в тому числі з вимогою для звернення стягнення на предмет іпотеки у межах забезпечення відповідачем виконання основного зобов`язання, для чого є необхідним судове рішення. 45. Згідно зі статтею 5 ЦПК суд за вимогою особи має захистити права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Якщо ж закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 46. Під час виконання судового рішення про стягнення з боржника грошової суми в інтересах іпотекодержателя у межах виконавчого провадження звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється з урахуванням відповідних норм Закону України «Про іпотеку» та статті 572 ЦК України, зокрема з урахуванням права стягувача, який є іпотекодержателем, одержати задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки переважне перед іншими стягувачами. 47. Зазначене співвідноситься із положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. 48. При цьому, з метою забезпечення однозначного розуміння ухваленого рішення у резолютивній частині слід зазначати, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже таке звернення стягнення не є додатковим стягненням, яке могло б розумітися як подвійне. 49. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що питання щодо виконання виданого кредитору виконавчого документа у разі, коли такий обов`язок боржника за таким виконавчим документом відсутній повністю або частково у зв`язку з його припиненням (через виконання боржником, іншою особою тощо) підлягають вирішенню в порядку, передбаченому частиною другою статті 432 ЦПК України». Схожа правова позиція викладена у Постанові КЦС ВС від 22.09.2021 у справі № 234/15695/17 (№ в ЄДРСР 99861144): «За змістом статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання як такого, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Забезпечувальне зобов`язання має похідний характер, а не альтернативний основному. Звернення стягнення на предмет іпотеки не приводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня». У постанові від 09 вересня 2014 року у справі № 3-71гс14 Верховний Суд України зазначив таке: «Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно зі статтею 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Суд апеляційної інстанції встановив, що на час розгляду справи № 922/3658/13 рішення Господарського суду Харківської області від 16 грудня 2009 року у справі № 27/362-09 не було виконано, а предмет іпотеки не реалізовано, і, відповідно, погашення вимог кредитора за рахунок іпотеки не відбулося. Отже, зобов`язання позичальника за кредитним договором не припинилися, право вимоги банку про повернення кредиту і сплату процентів залишалося дійсним і підлягає судовому захисту». А також у Постанові КЦС ВС від 28.11.2018 у справі № 297/2655/14-ц (№ в ЄДРСР 78326005): «Колегія суддів погоджується із доводами касаційної скарги про те, що наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18) від 18 вересня 2018 року». Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). При цьому Постановою Полтавського апеляційного суду від 18 травня 2022 року у справі № 537/974/16-цбуло встановлено обставини укладення Кредитного договору, його дійсності, отримання Відповідачем від Кредитора коштів та наявності простроченої заборгованості. Отже, дані обставини вже не підлягають доказуванню, а тому вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, за відсоткам , по пені підлягають задоволенню. В задоволенні вимог про стягнення заборгованості по комісії необхідно відмови. Враховуючи викладене, аналізуючи матеріали справи, документи, суд вважає достовірно доведеним факт невиконання [PERSON] своїх зобов`язаннь, що випливає з кредитного договору, у зв`язку з чим вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості по кредиту є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню. Оскільки,\~статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь АТ «Альфа - Банк» судовий збір в розмірі 3627 грн. 76 коп., який було сплачено позивачем при подачі позову до суду.

Outcome: partial