Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Посилається на те, що на вона являється власницею житлового будинку, що по [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] у вказаному будинковолодінні не проживає тривалий час, однак в ньому зареєстрований. Реєстрація відповідача у вказаному будинку перешкоджає їй користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а тому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала повністю. Вказала, що відповідач [PERSON] був зареєстований в її будинку, однак ніколи в ньому не проживав. З вересня 2012 року відповідача вона не бачила і їй не відомо де він зараз перебуває. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не вказав, заяви про відкладення розгляду справи та заперечення до суду від нього не надходило. Про розгляд справи повідомлявся належним чином - судовою повісткою, однак до суду повернувся конверт із відміткою Укрпошти «Адресат відсутній за вказаною адресою». Оскільки відповідно до приписів ч.8 ст.128, ч.2 ст.130 ЦПК України відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про розгляд справи у його відсутності та відзиву на позов від нього також не надходило, а тому справу, зі згоди представника позивача розглянуто в порядку заочного розгляду та ухвалено заочне рішення на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивачки, показання свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] . Вказане вбачається із копії Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 01.10.1991, яке зареєстровано в Чернівецькому ОБТІ і записано в реєстрову книгу №1 стр.№84 за реєстровим №84 01.10.1991, копії технічного паспорту (а.с.12, 10-11). Згідно довідки Веренчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області № 1039 від 30.08.2022 в будинку, що по [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , 1951 року народження, [PERSON] , 1970 року народження, [PERSON] , 1974 року народження, [PERSON] , 2004 року народження, [PERSON] , 2010 року народження, [PERSON] , 2017 року народження, [PERSON] , 1975 року народження (а.с.13). Згідно Акту від 30.08.2022 , [PERSON] , 1975 року народження не проживає в [ADDRESS] більше десяти років, а саме із вересня 2012 по даний час (а.с.14). Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що [PERSON] не являється жителем с.Веренчанка. Їй відомо, що останній був зареєстрований в будинку позивачки [PERSON] , однак він ніколи не проживав там, не допомагав по господарству. Більше десяти років вона його в селі не бачила. Свідок [PERSON] вказала суду, що являється сестрою позивачки. [PERSON] вона знала, оскільки він приходив іноді до позивачки, однак він ніколи не ночував у неї, там не було його особистих речей. Більше десяти років вона його не бачила, про його місцеперебування їй нічого невідомо. Встановлено, що на сьогоднішній день позивачка [PERSON] не може в повній мірі користуватися та розпоряджатися своїм майном через реєстрацію відповідача [PERSON] у її будинковолодінні, що по [ADDRESS] . Оскільки об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, то обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином суд вважає, що вимога позивачки про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, що по [ADDRESS] обґрунтована та підлягає задоволенню. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 16, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України,

Outcome: approved