Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просить суд визнати недійсним договір № 285912-КС-004 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма), укладений 22 вересня 2021 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА". Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що між ним та ТОВ «Бізнес Позика» було укладено договір № 285912-КС-004 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма) (далі - Кредитний договір). Позивач вважає, що при укладенні кредитного договору порушені його права як споживача. Так, відподвідно до п. 10 Кредитного договору він начебто підтвердив, що до укладення цього договору отримав від кредитодавця інформацію, визначену в статті 9 ЗУ «Про споживче кредитування» та в частині 2 статті 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Проте фактично працівники відповідача при видачі кредитних коштів, не ознайомлюють позичальника з умовами кредитування та ризиками, що передбачено статтею 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Також відповідно по п. 7 кредитного договору позивач підписанням цього договору підтверджує, що начебто ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил надання споживчих кредитів ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА». Але такі правила для ознайомлення фактично надані йому не були. Окрім того, позивач вважає, що пункт 1 кредитного договору в частині встановлення комісії за користування повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки позивач вважає незаконним встановлення у кредитному договорі комісії за користування системою, яка є послугою, що супроводжує кредит, як компенсація супутніх послуг банку, за його рахунок. Також позивач вважає, що при укладенні кредитного договору відповідачем було порушено норми, встановлені абзацом 5, 11 п. 2 статті 8 ЗУ «Про захист персональних даних», так як позивача позбавили права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, так як у п. 8 Кредитного договору встановлено фактично її безвідкличність, що є порушенням закону, а отже, є підставою для визнання такого пункту недійсним. Таким чином, позивач вважає, що договір, укладений між [PERSON] та ТОВ «Бізнес позика» є недійсним та укладений із порушенням норм законодавства. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву, у якій просить розгляд справи проводити без його участі, задовольнити позовну заяву. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, розгляд справи проводити без участі відповідача. У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує твердження, викладені у позовній заяві та вказує на те, що позивачу до укладення договору було надано паспорт споживчого кредиту, ознайомлено з договором та правилами надання кредитів, а також інформацію, зазначену в частині 2 статті 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» до укладення кредитного договору № 285912-КС-004 надало позивачу паспорт споживчого кредиту з усією інформацією, передбаченою статтею 9 ЗУ «Про споживче кредитування». Позивач ознайомився з паспортом споживчого кредиту та підписав його одноразовим ідентифікатором «G-3543», що підтверджується візуальною формою послідовності дій щодо укладення електронного договору. Таким чином, позивач добре обізнаний про всі умови кредитного договору і кредитний договір підписав одноразовим ідентифікатором «G-3310». Окрім того, відповідач зазначає, що встановлення комісії за надання кредиту чітко передбачено ЗУ «Про споживче кредитування», позивача було належним чином ідентифіковано в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача, договір підписаний одноразовим ідентифікатором, як відповідно до статті 12 ЗУ «Про електронну комерцію», так і відповідно до статті 207 ЦК України. Позивач отримав кредит та частково погашав, здійснивши декілька платежів згідно графіка платежів, що свідчить про ухвалення ним умов договору. Відповідач у відзиві на позовну заяву наголошує на тому, що є фінансовою установою та має право надавати фінансові послуги на підставі свідоцтва про реєстрацію фінансової установи (серія ФК №880 від 06.04.2017 р.), розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 11.05.2017 р. №1593 «Про видачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг». Відповідач вважає, що кредитний договір відповідає чинному законодавству, а доводи позивача повністю спростовуються доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, доводи позивача та відповідача, докази в їх сукупності суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до статті 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу у один із способів, визначених статтею 16 ЦК України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 статті 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 статті 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначний законом або договором. Згідно із статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 22.09.2021 року [PERSON] уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» договір № 285912-КС-004 про надання кредиту. Договір з Позивачем був укладений в електронній формі через Особистий кабінет позичальника (позивача) на веб-сайті Відповідача. Вказаний договір укладено у формі електронного документа, що не суперечить вимогам ЦК України, ЗУ «Про електронну комерцію», іншого законодавства. Згідно із статтею 3 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими сторонами обмінялися. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 13 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожен примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», є оригіналом такого документа. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку,визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 3, ч. 4 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Положеннями статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що правочин вважається вчиненим в електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Судом встановлено та підтверджено дослідженими доказами, що сторони кредитного договору досягли згоди з усіх істотних умов договору перед його укладанням та підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, кредитні кошти перераховані кредитодавцем на рахунок позичальника, тому в силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним. Окрім того, відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на супровідні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Відповідно до частини 1, 2 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію») із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Забороняється обмежувати споживача в часі для ознайомлення з інформацією, зазначеною у паспорті споживчого кредиту. В пункті 7 кредитного договору позивач підтвердив, що він ознайомлений з договором про надання кредиту та правил, текст яких розміщено на сайті кредитодавця, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань та погоджується неухильно дотримуватись їх. У п.8 позичальник ( позивач) надав дозвіл кредитодавцю на збір, обробку, зберігання та поширення його персональних даних з метою оцінки його кредитоспроможності, забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, інформування про кредитоспроможність та добросовісність, а також на передачу в будь-який момент будь-яких персональних даних позичальника та інформації про укладення виконання цього договору в будь-якій формі будь-яким третім особам з метою захисту прав та інтересів кредитодавця та повного виконання зобов`язань за цим договором, а також позичальник надав дозвіл на відступлення права вимоги за договором. Також у пункті 10 кредитного договору позивач вказує, що відписанням цього договору він підтверджує, що до укладання договору отримав від кредитодавця інформацію, надання якої передбачено законодавством України, зокрема передбачену ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», Паспорт споживчого кредиту, частиною другою статті 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також примірник Правил (у формі електронного документа), що розміщені на сайті Кредитодавця. Твердження позивача, що йому не було надано для ознайомлення інформації, яка стосується суті наданих послуг, нічим не підтверджена та повністю спростовується доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, та поданими відповідачем доказами. В п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Отже, при укладенні оспорюваного договору позики, сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених ЦК України, Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про захист прав споживачів». Таким чином, проаналізувавши доводи позивача та відповідача, наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed