Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

У березні 2022 року представник позивача [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про припинення права користування житловим приміщенням та виселення. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між позивачем та відповідачем 18.12.2018 року було укладено шлюб. Від даного шлюбу народилась донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 11.02.2021 р. шлюб сторін розірвано. З моменту припинення шлюбних відноси та розірвання шлюбу позивач та відповідач є фактично чужими людьми, які проживають в одній квартирі, яка належить позивачу. Оскільки шлюбні відносини між сторонами припинені, відповідач не є членом сім`ї для позивача, а тому вважає за необхідне припинити право користування [PERSON] спірною квартирою з подальшим його виселенням, оскільки його проживання порушує права позивача на вільне володіння та користування квартирою. Відповідач спільним побутом із [PERSON] не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу співвласника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 07.04.2022 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом у порядку загального позовного провадження. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява, якою позовні вимоги підтримує просить задовольнити та розгляд справи провести без його участі та участі позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзив на позов не подав. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Судом встановлено, що 18.12.2018 р. між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що свідчить актовий запис № 2944 Солом`янського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.02.2021 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 15-16). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20.12.2016 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Івановою Л.М. позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 10, 11). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Тлумачення наведених норм права свідчить, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням у осіб сімейних відносин з власником втрачається й право користування жилим приміщенням у цих осіб. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Як вбачається із матеріалів справи з 09.09.2019 р. по теперішній час відповідач зареєстрований та постійно мешкає у квартирі за адресою: [ADDRESS] за згодою власника і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом (а.с. 22). Право користування житловою площею - сервітут було встановлено для відповідача [PERSON] тимчасово на період перебування у шлюбі з позивачем і припинилось після розірвання цього шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки підставою для встановлення [PERSON] особистого сервітуту був факт реєстрації його шлюбу з [PERSON] у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідача до квартири позивача, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки відповідач втратив статус члена сім`ї власника квартири. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Позивач, яка є власником спірної квартири, вимагає від відповідача усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом припинення права користування та виселення. Відповідач спільним побутом із [PERSON] не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу співвласника (співвласників) цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України . Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд прийшов до висновку про необхідність припинити право користування квартирою [PERSON] шляхом його виселення. На підставі викладеного та

Outcome: approved