Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

18 вересня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12, 13 та 15 вересня 2018 року у соціальній мережі «Фейсбук» [PERSON] на своїй персональній сторінці за посиланнями: [INFO] поширено публікації наступного змісту: «Бізнес в тилу» Бізнесмен з м. Дніпра [PERSON] продовжує інвестувати кошти в севастопольський винзавод «Інкерман», який досі працює на території тимчасово окупованої АР Крим і платить податки Росії. «Мітинг у Дніпрі біля корпорації «Логос» (м. Дніпро, площа Соборна, 12), яка належить одіозному бізнесмену банкруту [PERSON] . [PERSON] посібник сепаратистів. І це він не приховує. Він оточив себе колишніми кадебістами та сбушниками, які співпрацюють з Московією, завдяки своїм зв`язкам з ФСБ РФ. [PERSON] вважає так: «Війна воюється, а лавеха мутиться». Він і надалі продовжує заробляти та інвестувати кошти в севастопольський винзавод «Інкерман», який досі працює на території тимчасово окупованої АР Крим і платить податки Росії. Бойкот бізнесу Шамотія !» Позивач вважає викладену інформацію негативною, і недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності. Також, на думку позивача, поширена інформація принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Посилаючись на викладене, позивач просить суд визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , розповсюджену [PERSON] у соціальній мережі Фейсбук. Справа перебувала у провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, однак всіма суддями даного суду було заявлено самовідвід від розгляду цієї справи з підстав упередженого ставлення до [PERSON] . Розпорядженням в.о. голови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська справу передано на розгляд до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2018 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків протягом 10 днів з дня отримання копії ухвали. 14.11.2018 недоліки були усунуті позивачем. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. У зв`язку із закінченням строку повноважень судді Томаша В.І. справа згідно протоколу повторного розподілу від 23.10.2019 року передана судді [PERSON] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2019 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків протягом 10 днів з дня отримання копії ухвали. У зв`язку із відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя на підставі Рішення третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11.12.2019 р., справа передана в провадження судді Сліщенко Ю.Г., який ухвалою від 27 січня 2020 року залишив позовну заяву без руху. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2020 року прийнята до розгляду позовна заява та відкрито провадження у справі. Рішенням Вищої ради правосуддя від 07.07.2020 р. № 2049/0/15-20\~суддю [PERSON] звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку. Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 22.07.2020 року справа передана судді Яковлєву Д.О. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2020 року справа прийнята в провадження судді Яковлєва Д.О. Рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 02 грудня 2020 року суддю Яковлєва Д.О. відсторонено від здійснення правосуддя. Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 02.04.2021 року справу передано судді Кондрашову І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2021 року справу прийнято в провадження судді Кондрашова І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого судді Кондрашова І.А. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином. Відповідач наполягав на розгляді справи у відсутність представника позивача, оскільки останні постійно змінюються, хоча добре обізнані із матеріалами справи та затягують розгляд справи, зловживаючи процесуальними правами. Суд, враховуючи те, що позивач та представник неодноразово повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи та приймали участь в судових засіданнях, вважає можливим розглянути справи у відсутність позивача та представника, за наявними матеріалами. Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та пояснив, що вони не доведені жодними доказами, зокрема, не вказано що це за публікація та де вона поширена, оскільки відповідач має кілька сторінок, в тому числі й фейкових, які можуть створювати сторонні особи. Також інформація, що поширена відповідачем, є його особистою думкою, та висловленням громадської позиції, а всі тези носять характер оціночних, тобто їх не можна перевірити на предмет достовірності чи правдивості, а відтак й спростувати їх. Вважає, що позов є необґрунтованим і безпідставним, тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 1\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу положень ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Конституція України\~встановила, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Суверенітет України поширюється на всю її територію. Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади є народ, який здійснює владу як безпосередньо, так і через органи державної влади та місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої\~статті 8 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. В Україні найвищою соціальною цінністю визнається людина, її життя та здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека, а забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України). Стаття 21 Конституції України\~визначає, що всі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Дотримання прав і свобод особи стало одним з найважливіших пріоритетних принципів незалежної української держави. Україна ратифікувала більшість найважливіших міжнародних актів в сфері прав людини - Загальну декларацію прав людини, Міжнародний пакт про громадянські і політичні права та Факультативний протокол до нього 1966 р., Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 р., Міжнародну конвенцію про ліквідацію всіх форм расової дискримінації 1965 р., Конвенцію про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок 1979 р., Конвенцію про права дитини 1989 р., Конвенцію ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання 1984 р. та інші. Згідно\~ст. 64 Конституції України\~Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених\~Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. У відповідності із ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки й слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (ч.1), свободу інформації (ч.2). У ч. 2 ст. 34 Конституції України закріплене право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати й поширювати інформацію усно, письмово або іншим способом на свій вибір. Цей комплекс прав утворює основу правового інституту свободи інформації. Ці права можуть здійснюватися окремо, але без правових гарантій реалізації одного з них інші права, які входять у даний комплекс прав, реалізовувати неможливо. Частина перша ст. 34 Конституції України проголошує свободу думки й слова, свободу вираження своїх поглядів і переконань. Закріплення цих прав дублюється Законами України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», «Про інформацію». Важливою гарантією свободи слова є заборона цензури (ст. 15 Конституції України; ст. 2 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», ст. 24 Закону України «Про інформацію», ст. 5 Закону України «Про телебачення і радіомовлення»). Разом з тим, до нормативно-правових гарантій свободи слова можна віднести законодавче закріплення таких принципів інформаційних відносин як: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи 297 від втручання в її особисте та сімейне життя (ст. 2 Закону України «Про інформацію») та ін. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що громадянин України [PERSON] на своїй сторінці в соціальній мережі Фейсбук за посиланнями: [INFO] поширив наступну публікацію (мовою автора): « [PERSON] з м. Дніпра [PERSON] продовжує інвестувати кошти в севастопольський винзавод «Інкерман», який досі працює на території тимчасово окупованої АР Крим і платить податки Росії. «Мітинг у Дніпрі біля корпорації «Логос» (м. Дніпро, площа Соборна, 12), яка належить одіозному бізнесмену банкруту [PERSON] . [PERSON] посібник сепаратистів. І це він не приховує. Він оточив себе колишніми кадебістами та сбушниками, які співпрацюють з Московією, завдяки своїм зв`язкам з ФСБ РФ. [PERSON] вважає так: «Війна воюється, а лавеха мутиться». Він і надалі продовжує заробляти та інвестувати кошти в севастопольський винзавод «Інкерман», який досі працює на території тимчасово окупованої АР Крим і платить податки Росії. Бойкот бізнесу Шамотія !» Згідно з ч. 3 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Частиною 1 ст.201 Цивільного кодексу України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, зокрема, є честь, гідність і ділова репутація особи. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. За статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі №761/6866/16-ц. Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно з ч.1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 даної статті встановлено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 Постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснює, що беручи до уваги положення ст. ст. 32, 34 Конституції України суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Отже, за ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналізуючи спірну публікацію, суд вважає, що вона викладена в критичному аспекті, однак не містить у собі конкретних даних та фактів, які б свідчили про те, що особа [PERSON] інвестує кошти в завод «Інкерман», який перебуває на території тимчасово окупованої АР Крим. Інвестування складний процес, тому відслідкувати як особа вкладає кошти у розвиток певного бізнесу та встановити наявність вирішального впливу на діяльність бізнес одиниці є неможливим, і суд не може в рамках розгляду даної справи ні перевірити таку інформацію, не спростувати її, тим більше, що сторони не доводять ці обставини. Далі, що стосується тези: « [PERSON] пособник сепаратистів, і він це не приховує». Зазначений допис є фігуральним, та не свідчить про конкретні зв`язки особи із сепаратистами чи пособництво їм будь-яким чином, оскільки сепаратизм та колаборціанізм складні соціальні явища, і законодавство не визначає критерії, за яким певну особу можна вважати сепаратистом чи особою, яка сприяє сепаратистам. Ці дописи не є конкретизованою інформацією, а лише припущеннями та різко критичними висловами, однак вони так само не містить у собі чіткого і конкретного змісту. Тому суд позбавлений можливості встановити, чи дійсно особа позивача є сепаратистом чи ні. Такі вислови не підлягають перевірці на предмет їх достовірності чи істинності. Допис про те, що позивач оточив себе колишніми «кадебістами та сбушниками», які співпрацюють з Московією», суд вважає таким, що не містить у собі протиправних ознак, оскільки законодавство не забороняє спілкуватися з будь-якою особою, та оточувати себе будь-якими людьми, навіть колишніми засудженими, кримінальними авторитетами, колишніми працівниками правоохоронних органів та силових структур. Такі відносини, навіть якщо вони мають місце, не заборонені законом, за винятком, якщо вони не містять у собі складу злочину. Тож теза відповідача про спілкування [PERSON] із конкретними людьми, не може бути визнана такою, що принижує його честь та гідність, а доказів, що такі зв`язки є кримінально-протиправними чи направлені на порушення основ національної безпеки чи громадського спокою, матеріали справи не містять. Також факт спілкування з [PERSON] із особами, які мають сумнівну репутацію, суд не може перевірити, оскільки знову такі факти викладені [PERSON] як власне, суб`єктивне бачення. Інша частина публікації також не містить конкретних даних, тому суд не вбачає ознак того, що поширена інформація може завдати шкоду діловій репутації особи, або принизити честь та гідність позивача. При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим,\~межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (статі 3, 4, 6 Декларації.) Оскільки позивач є відомою особою в м. Дніпрі, є підприємцем, є власником майнового комплексу «Бартоломео» і т.д., то межа допустимої критики його діяльності, є дещо вищою, ніж пересічних громадян, тому [PERSON] має із розумінням ставитись до таких висловлювань, і не звертати уваги на [PERSON] , який є відомим у місті провокатором та може розповсюджувати інформацію, яка не завжди є об`єктивною і правдивою, тим більше, що більшість громадян знають особу відповідача, і відносяться до його висловлювань дещо іронічно та формально. Тому суд вважає, що висловлювання відповідача не шкодять честі та гідності [PERSON] , тим паче, що з моменту створення цього допису минуло багато часу, справа розглядалась в суді тривалий проміжок часу, і негативні наслідки поширення недостовірної інформації певним чином нівельовані. Право на звернення до суду гарантовано ст. 14 ЦПК України. Частиною першої ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного прав у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. На думку суду, позивач не довів, які саме його права порушуються спірною публікацією, а також не зазначив, в чому полягає таке порушення та яку шкоду честі та гідності, діловій репутації, могла нанести спірна публікація. У справі «Українська Прес-Група» проти України» від 29.03.2005 р. ЄСПЛ зазначив, що вимога довести правдивість оціночних суджень вважається нездійсненною та порушує свободу висловлення думки, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється ст. 10 Конвенції (рішення у справі Lingens v. Austria). Однак, навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. В даному випадку суд не вбачає у висловлюваннях [PERSON] інформації, яка може бути розтлумачена як правдива чи достовірна. Всі висловлення є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі\~№761/32924/19-ц. Суд вважає, що загальний тон і контекст поширеної [PERSON] інформації, не може бути розцінений як констатація фактів, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання такої інформації недостовірною та її спростування. Надані відповідачем копії матеріалів, роздруківки з інтернет-видань, роздруківки інтерв`ю, новини з порталу «Крим Реалії», не доводять обставин, які підлягають доказуванню по даній справі, оскільки викладена в них інформація, є баченням окремих журналістів чи керівників цих видань. До того ж ці видання є комерційними, тому можуть висловлювати позицію тієї чи іншої політичної сили чи громадських організацій, і можуть мати суб`єктивний контекст, а відтак не беруться судом до уваги. Тлумачення\~статті 277 ЦК України\~свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень\~статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Судом під час розгляду даного спору не встановлено обставин, які б давали підстави для спростування недостовірної інформації, а також не встановлено, що поширена [PERSON] інформація принижує честь та гідність [PERSON] . За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. В силу положень ст. 141 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed