Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

Представник Публічного акціонерного товариства "Дочірній банк Сбербанку Росії" звернувся до Дзержинського міського суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором. В обґрунтування вимог вказує, що 13 вересня 2013 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 153#00017752734. Відповідно до умов Кредитного договору, позивач надав відповідачу кредит в сумі 65000,00 грн. під 35% річних на поточні потреби, а відповідач зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 12.09.2018р. та щомісячно погашати кредит та проценти за користування кредитом згідно графіку. Факт надання коштів підтверджується випискою по особовим рахункам з 13.09.2013 по 16.02.2015. Станом на 16 лютого 2015 року загальна заборгованість відповідача за кредитним договором становить 100 499,25 грн., з яких: -заборгованості за кредитом - 63 313,35 грн.; -процентів за користування кредитом - 24 542,64 грн.; -пені за прострочення повернення заборгованості за кредитом - 9 817,33 грн.; -пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 2 825.93 грн. Неодноразові звернення Позивача до Відповідача про необхідність погашення кредитної заборгованості залишились безрезультатними, даний факт в тому числі потверджується: повідомленням - вимогою вих. № 3029/7/18-5-1 від 17.04.2014 р. про дострокове повернення повної суми заборгованості за кредитним договором. Просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 100499,25 грн., судові витрати у розмірі 1004,99 грн. за оплату судового збору. Ухвалою суду від 17.02.2022 здійснено процесуальне правонаступництво позивача, замінено Публічне акціонерне товариство «Дочірний банк Сбербанк Росії» на його правонаступника Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА». Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, оскільки між позивачем та відповідачем не існують кредитних правовідносин, які виникають на підставі кредитного договору. Відповідач [PERSON] дійсно звертався до позивача з метою укладення кредитного договору, але договір не було укладено. Належних доказів укладання кредитного договору позивачем не надані. Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, належно з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до наступних висновків. Однією з підстав цивільних прав та обов`язків згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України є договори та інші правочини, як узгоджене волевиявлення всіх його учасників (сторін договору). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статей 207,1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі і вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах де відображена воля сторін. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. За твердженням позивача, 13 вересня 2013 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 153#00017752734, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 65000,00 грн. під 35% річних на поточні потреби, а відповідач зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 12.09.2018 та щомісячно погашати кредит та проценти за користування кредитом згідно графіку. Крім того, позивач зазначає, що факт надання коштів підтверджується випискою по особовим рахункам з 13.09.2013 по 16.02.2015. Відповідно до розрахунку заборгованості [PERSON] перед банком за кредитним договором № 153#00017752734 від 13.09.2013, яка надана позивачем, станом на 16.02.2015 [PERSON] має заборгованість перед банком у розмірі 100 499,25 грн., з яких: заборгованості за кредитом - 63 313,35 грн.; процентів за користування кредитом - 24 542,64 грн.; пені за прострочення повернення заборгованості за кредитом - 9 817,33 грн.; пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 2 825.93 грн. 17.04.2014 Публічним акціонерним товариством «Дочірний банк Сбербанк Росії» на адресу [PERSON] було надіслано повідомлення-вимогу №3029/7/18-5-1 про дострокове повернення повної суми заборгованості за кредитним договором № 153#00017752734 від 13.09.2013. Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають до застосування правила частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з приписами статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За правилами частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Приписами частини другої, шостої статті 95 ЦПК України встановлено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. 21.12.2021 ухвалою суду було задоволено клопотання представника відповідача про витребування оригіналів письмових доказів, витребувано у Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанк Росії» оригінал кредитного договору №153#00017752734 від 13.09.2013, оригінали письмової заяви [PERSON] про видачу кредиту та квитанції про видачу [PERSON] кредитних коштів, для огляду в судовому засіданні. Від представника АТ «Міжнародний резервний банк», який був правонаступником АТ "Сбербанк" надійшло повідомлення про неможливість виконання ухвали суду про витребування доказів, оскільки всі оригінали документів були передані ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА». 20.06.2022 ухвалою суду витребувано у ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» оригінал кредитного договору №153#00017752734 від 13.09.2013, оригінали письмової заяви [PERSON] про видачу кредиту та квитанції про видачу [PERSON] кредитних коштів, для огляду в судовому засіданні. Однак, ухвала суду про витребування доказів не була виконана, від представника ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» на адресу суду надійшла заява б/н від 20.09.2022, у якій зазначено про неможливість надати належним чином посвідчену копію усіх документів, у зв`язку із безпосередньою передачею оригіналів документів архівній компанії, приміщення якої розташовані в зоні, де проводились бойові дії. З огляду на вказане суд зазначає, що належних доказів про укладення кредитного договору між сторонами 13.09.2013 не надано. Верховний Суд у своїй постанові від 13.05.2020 (справа №219/1704/17, провадження № 61-1211св19) зазначив, що в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Посилання позивача на наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором як на підставу задоволення позовних вимог є необґрунтованими, оскільки сам розрахунок, виписка по рахунку є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавався кредит, правильність нарахування відсотків позивачем, а також, за відсутністю оригіналу самого договору, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору від 13.09.2013, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено існування між сторонами кредитних правовідносин за договором від 13.09.2013 на умовах, зазначених у позові.

Outcome: dismissed