Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину квартири. У заяві вказала, що 17 жовтня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 грудня 2020 року розірвано. Під час спільного проживання у шлюбі сторонами було придбано квартиру, за адресою [ADDRESS] , яка зареєстровано за відповідачем. Між сторонами домовленості щодо поділу спільно нажитого майна не досягнуто. Позивач прохає: визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на 1/2 частину квартири однокімнатної, об`єкт житлової нерухомості, житлова площа 9,7 кв.м., загальна площа 24 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з відповідача понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача адвокат Бондаренко О.В. позовні вимоги підтримала, прохає їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча, відповідно до ст.128 Цивільного процесуального кодексу України, був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини своєї неявки у судове засідання не повідомив, клопотання від відповідача про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. На підставі статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів. Відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Встановлено, що 17.10.2012 року у відділі ДРАЦС Кілійського районного управління юстиції Одеської області позивач та відповідач зареєстрували шлюб, який рішенням Лубенського міськрайонного суду від 01.12.2020р. розірвано. (а.с. 4). Під час перебування у зареєстрованому шлюбі, сторонами була придбана квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Квартира придбана на підставі договору купівлі- продажу від 02.06.2014, посвідченого приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу Ковальчук А.Г. (а.с.6-7). Право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за [PERSON] (а.с.8) Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута на час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України). Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року по справі № 6-843цс17. Враховуючи викладене, презумпцію спільності права власності подружжя, оскільки квартира за адресою: [ADDRESS] , була придбана під час перебування сторонами у шлюбі, воно належить їм на праві спільної сумісної власності. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. (ст.70 СК України). Наявні у справі докази не дають суду підстави для відступлення від рівності часток подружжя, тому квартира за адресою: [ADDRESS] , підлягає визнанню її спільною сумісною власністю подружжя та поділу в рівних частках. Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати по справі на підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved