Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-15 00:00:00

У квітні 2018 року адвокат Тищенко В.В., яка діє в інтересах [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) звернулась до суду з позовом [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги: [PERSON] (зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ), у якому просить усунути перешкоди у здійсненні власником [PERSON] , права користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] , та виселити [PERSON], чи [PERSON] чи будь-яких інших осіб з квартири [ADDRESS] та повернути позивачу [PERSON] квартиру [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача судові витрати. В обгрнтування позовних вимог позивач зазначив, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно договору оренди від 19.07.2012 року, укладеного між [PERSON] від імені якої діяв [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар), про те, що орендодавець представляє орендареві в користування квартиру [ADDRESS] строком на 35 місяців зі сплатою 5500 грн. щомісячно. Однак, позивачка стверджує, що згоду на передачу зазначеної квартири в оренду не надавала, орендну плату не отримувала та направила письмове повідомлення [PERSON] про відмову від договору оренди, виселення та повернення квартири, від отримання якого [PERSON] відмовився. На підставі викладеного, позивач звернулася до суду з даним позовом, у якому просить усунути перешкоди у здійсненні свого права користування та розпорядження майном шляхом виселення відповідача та інших осіб, заселених ним. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 20.04.2018 року .позовну заяву [PERSON] було прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 26.01.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, її представник [PERSON] надала до суду заяву, відповідно до якої позов підтримує у повному обсязі та просить розглянути справу за відсутністю позивача та її представника. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, по час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, сповіщався належним чином, про причини неявки суду не повідомив. У зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позов, за наявності згоди позивача, 16.09.2022 року суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи згідно з ст.ст. 280-281 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Суд встановив, що на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.04.2018 року, яке набрало законної сили 22.03.21 року, позивачу [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] (а.с.46-52). Згідно договору оренди від 19.07.2012 року, укладеного між [PERSON] від імені якої діяв [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар), про те, що орендодавець представляє орендареві в користування квартиру [ADDRESS] строком на 35 місяців зі сплатою 5500 грн. щомісячно (а.с.9-11). Позивачка стверджує, що згоду на передачу квартири [ADDRESS] в оренду не надавала. 15.02.2018 року [PERSON] направила письмове повідомлення [PERSON] про відмову від договору оренди, виселення та повернення квартири (а.с.15). [PERSON] відмовився від отримання вказаного повідомлення (а.с.18). Відповідно до частини першої статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно частини 3 статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Позивачка зазначає, що не отримувала орендну плату за договором оренди квартири, від відповідача або третьої особи. Оскільки статтею 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, позивачка змушена була скористатися своїм правом відмовитися від договору оренди квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 782 ЦК України, наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору. Виходячи із змісту ст. 638 ЦК України, орендарем істотні умови договору не виконано, а тому вимога про відмову від договору є підставна. Відповідно до ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. Крім того, у відповідності зі ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при поданні позовної заяви до суду судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved