Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-06 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін. Позивач 18.08.2022 звернувся до суду, просить: - стягнути з відповідача на його користь недоплачену частку заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за 2017-2022 роки (включно) в сумі 14193,02 грн, - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою цих сум. В обґрунтуванні позову позивач зазначає, що працює машиністом електровоза у структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» (ТЧ-2) регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», є членом профспілкової організації ППО ВПЗУ КЛД, у 2017-2021 роках позивачу надавалась щорічна графікова тарифна відпустка, у зв`язку з чим позивач звертався до керівника з заявою про надання матеріальної допомоги на оздоровлення. Відповідно до п. 3.1.5 Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011-2012 роки матеріальна допомога на оздоровлення має складати не менше мінімальної заробітної плати, проте позивачу виплатили зазначену допомогу у меншому розмірі. ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі. 31.08.2022 суд постановив позовну заяву прийняти до розгляду, відкрити провадження у справі, розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику/повідомлення сторін. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. \~ \~ \~ \~Відповідно до посвідчення № 75/ТЧ-2, виданого структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне бюро» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», діючим з 25.05.2021 до 31.12.2022, позивач є машиністом електровоза (арк. с. 7). \~ \~ \~ \~Згідно з довідкою відділу кадрів структурного підрозділу «Криворізьке локомотивне бюро» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» позивачу було надано відпустки: з 29.05.2017 по 09.07.2017, з 31.03.2018 по 11.05.2018, з 01.07.2019 по 09.08.2019, з 22.07.2020 по 05.08.2020, з 26.07.2021 по 05.09.2021, з 25.02.2022 по 07.04.2022 (арк. с. 8). \~ \~ \~ \~Позивачем надано копію заяви щодо надання матеріальної допомоги на оздоровлення у зв`язку з відпусткою з 25.02.2022 (арк. с. 16). \~ \~ \~ \~Згідно з розрахунками заробітної плати позивач отримав таку матеріальну допомогу: за липень 2017 року 2128,48 грн, за квітень 2018 року 2202,50 грн, за серпень 2019 року 2508,75 грн, за листопад 2020 року 2746,25 грн, за серпень 2021 року 4540 грн (арк. с. 11-15). ІV. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права, оцінка суду. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців. Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.). Відповідно до ч. 1,2 ст. 17 КЗпП України колективний договір набирає чинності з дня його підписання представниками сторін або з дня, зазначеного у ньому. Після закінчення строку чинності колективний договір продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором. Згідно зі ст. 18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації, фізичної особи, яка використовує найману працю, незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує найману працю, так і для працівників. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» встановлено структуру заробітної плати, яка складається з: основної заробітної плати винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткової заробітної плати винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно з матеріалами справи пунктом 3.1.5. Колективного договору, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом відокремленого структурного підрозділу ДП «Придніпровська залізниця» Криворізьке локомотивне депо на 2011-2012 роки, реєстраційний номер 60/11 від 24.10.2011, встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загально тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини) незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з «Положенням про надання працівникам Придніпровської залізниці матеріальної допомоги на оздоровлення під час щорічної відпустки» за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 40 відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Згідно з п. 1.4. Колективного договору зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» мінімальна заробітна плата була встановлена у розмірі 3200 грн, позивачу виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 2128,48 грн, недоплачена частина 1071,52 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата була встановлена у розмірі 3723 грн, позивачу виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 2202,50 грн, недоплачена частина 1520,50 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата була встановлена у розмірі 4 173 грн, позивачу виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 2508,75 грн, недоплачена частина 1664,25 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата з 01 січня 2020 року була встановлена у розмірі 4 723,00 грн, з 01 вересня 2020 року 5 000 грн, позивачу виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 2746,25 грн, недоплачена частина 1976,75 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата з 01 січня 2021 року була встановлена у розмірі 6 000 грн, з 01 грудня 2021 року 6 500 грн, позивачу виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 4540 грн, недоплачена частина 1460 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» мінімальна заробітна плата з 01 січня 2022 року була встановлена у розмірі 6 500 грн, з 01 жовтня 2022 року 6 700 грн. Позивачем не надано суду розрахунку заробітної плати за період відпустки з 25.02.2022 по 07.04.2022, що позбавило суд можливості встановити розмір виплаченої або невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення. Відповідно до ст. 9 КЗпП України умови трудових договорів, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Стаття 9 КЗпП України не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними. Також в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищезазначене суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог позивача у частині стягнення заборгованості недоплаченої частки заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за 2017-2021 роки у розмірі 7693,02 грн. Правомірність нарахування недоплаченої частки заробітної плати за 2022 рік позивачем не обґрунтовано (докази відсутні). Щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою цих сум. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення). Відповідно до ст. 4 зазначеного законом виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до п. 2, 3, 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ № 159 від 21.02.2001, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держстатом. Згідно з п. 5, 6 зазначеного Порядку сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Своєчасно не отриманий з вини громадянина дохід компенсації не підлягає. У цьому випадку позивачу не нараховано та не виплачено частку заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення). Згідно з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 803/1423/17 від 23.02.2021 Використане у статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення. Зміст і правова природа спірних правовідносин, у розумінні положень статей 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває\~незалежно від\~того,\~чи були\~такі суми\~їй попередньо\~нараховані,\~але не\~виплачені. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 11 липня 2017 року № 21-2003а16, Верховного Суду від 22 червня 2018 року у справі № 810/1092/17, від 13 січня 2020 року у справі № 803/203/17, від 27 квітня 2020 року у справі №803/1314/17. Враховуючи вищезазначене позовна вимога позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою частки заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за 2017-2021 роки у сумі 7693,02 грн. підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно зі п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів сумою, яка стягується. Відповідно до\~ст.\~4\~ Закону\~ України\~ «Про\~ судовий\~ збір»\~ставка судового\~збору встановлюється\~з позовної\~заяви майнового\~характеру,\~яка подана фізичною\~особою або\~фізичною особою\~ підприємцем,\~у розмірі1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду). Ціна заявленої позовної вимоги майнового характеру 14193,02 грн. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб (з розрахунку на одну особу) становить 2481 грн з 01.01.2022. Отже, судовий збір за позовну вимогу майнового характеру становить 992,40 грн. Враховуючи часткове задоволення зазначеної позовної вимоги, судовий збір становить 537,91 грн (992,40 грн х 7693,02 грн / 14193,02 грн). Крім того позивачем заявлене ще одну позовну вимогу немайнового характеру, за яку судовий збір згідно зі ст. 4 Закону України «Про судовий збір» становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме 992,40 грн. Частиною 1 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1, ч. 1, ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач від сплати судового збору звільнена. З відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1530,31 грн (537,91 грн + 992,40 грн). Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України»). Враховуючи викладене,

Outcome: approved