Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів на навчання, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на основі протоколу засідання приймальної комісії від 04.08.2008 року наказом ректора державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» (далі ДЗ «ДМА» - Позивач) №490-ос від 04.08.2008 року [PERSON] зараховано на перший курс ДЗ «ДМА». 01.09.2008 року між позивачем та відповідачем укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою б/н (далі-угода). Відповідач був зарахований на 1-й курс II медичний факультет за напрямом підготовки - медико - профілактична справа. Згідно з умовами укладеної угоди Відповідач зобов`язався прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання у встановленому порядку. Зазначений правочин укладено зі згоди і за домовленістю з Відповідачем та він відповідає вимогам Цивільного кодексу України щодо свободи договору (статті 3, 627 ЦК України). На виконання умов Угоди після завершення навчання згідно протоколу № 1 від 06.12.2013 року п. 66 засідання державної комісії по розподілу випускників ДЗ «ДМА» Відповідач направлений - Департамент охорони здоров`я Запорізької ОДА КУ «Пологівський ЦПМСД» Семенівська АЗПСМ - лікар загальної практики - сімейний лікар. Згідно наказу ректора ДЗ «ДМА» № 430 ос від 19.06.2014 року «Про випуск спеціалістів» Відповідачу присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання. Згідно листа ДОЗ Запорізької ОДА КУ «Пологівський ЦПМСД» від 27.03.2018 року № 284/01-16 Відповідач 06.03.2018 року звільнився за власним бажанням з посади лікаря. 30.10.2019 року на ім`я Відповідача була направлена від ДЗ «ДМА» претензія № 3079/13 від 30.10.2019 року, але відповіді на неї Позивач не отримав. Згідно п.п.1,4 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідач, закінчивши навчання на бюджетній формі у ДЗ «ДМА», за місцем направлення не відпрацював 3 роки згідно умов угоди. Отже, Відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та угоди підготовку фахівців з вищою освітою, укладеної між Позивачем та Відповідачем в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто він порушив добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. Згідно з ч.2 ст. 52 Закону України від 23.05.1991 року «Про освіту», редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Відповідно до розрахунку грошових коштів, які підлягають поверненню до державного бюджету на навчання студента II медичного факультету - [PERSON] було витрачено коштів з державного бюджету за 2008-2014 навчальні роки - 129895,28 грн. У зв`язку з цим, позивач просить стягнути [PERSON] на користь Позивача - Дніпровського державного медичного університету витрати на навчання у розмірі 129 895 грн. 28 коп., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270.00 грн.. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, однак при зверненні до суду з даною позовною заявою просив справу розглядати без її участі. Позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач, повідомлений належним чином про судові засідання, які призначені на 02.08.2022 року та 21.09.2022 року, не з`явився без поважних причин, своїм правом на надання відзиву не скористався. Його заяви про відкладення судового засідання 02.08.2022 року та 21.09.2022 року у зв`язку з введенням воєнного стану не є поважною причиною його неявок, оскільки згідно цивільно-процесуального законодавства суд не позбавлений можливості розглядати цивільні справи в період дії воєнного стану. Викладені в заявах доводи відповідача щодо його роботи та надання медичної допомоги військовим суд не враховує як поважну причину його неявки, оскільки жодних належних документальних цьому підтверджень суду надано не було, а також не було надано належних доказів того, що така робота відповідача перешкоджає приймати участь в судовому засіданні. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов : відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням згоди представника позивача, суд вважає за необхідне розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та винести заочне рішення. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов наступного висновку. За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 01.09.2008 року між Дніпропетровською державною медичною академією МОЗ України та студента - Клименко Олегом Віталійовичем було укладено Угоду про підготовку фахівців з вищою освітою. Курс, факультет - І курс, ІІ медичний факультет, напрям підготовки : медико - профілактична справа. Також, в даній угоді зазначено, що Вищий навчальний заклад зобов`язується забезпечити, в тому числі : після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації забезпечується місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де він зобов`язаний відпрацювати не менше трьох років. Студент зобов`язаний : прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Наказом Дніпропетровської державної медичної академії № 490-ОС від 04.08.2008 року «Про зарахування на І курс ДДМА», згідно з умовами прийому у вищі навчальні заклади України і правил прийому до ДДМА за 2008 рік, та на основі протоколу засідання приймальної комісії від 04.08.2008 року зараховано на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії осіб : [PERSON] . Згідно Наказу Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» № 430ос від 19.06.2014 року «Про випуск спеціалістів в 1024 році», вищу медичну освіту одержали 641 вихованець академії, а тому числі й [PERSON] . З копії Витягу з протоколу засідання державної комісії по розподілу випускників ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» 2014 р., які навчалися за державним замовленням, вбачається, що [PERSON] згідно з рішенням державної комісії по розподілу направлений до ДОЗ Запорізької облдержадміністрації, КУ «Пологівський ЦПМСД» Семенівська АЗПСМ, лікар загально практики - сімейний лікар. Згідно розрахунку грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням, на навчання студента медичного факультету Дніпровського державного медичного університету [PERSON] ( випуск 2014 року) за навчальні роки 2008-2014 становить 129895,28 грн. 30.10.2019 року на адресу [PERSON] . Дніпропетровським державним медичним університетом була надіслана претензія про сплату заборгованості відповідно до угоди б/н від 01.09.2008 року про підготовку фахівців з вищою освітою, згідно якої останнього було повідомлено про наявність заборгованості по витратам на навчання у сумі 129895 грн. 28 коп., які було витрачено з державного бюджету за державним замовленням. Також повідомлено останнього, що у разі невиконання заявлених у цій претензії вимог до 29.11.2019 року у повному обсязі, вони змушені будуть звернутися до суду за примусовим задоволенням вимог. Відповідно Листа КУ «Пологівський центр первинної медико-санітарної допомоги» Пологівський центр первинної медико-санітарної допомоги» Пологівської районної ради Запорізької області від 27.03.2018 року, [PERSON] випускник Дніпропетровської державної медичної академії 2014 року, який з 01.08.2014 року прийнятий на посаду лікаря-інтерна з загальної практики сімейної медицини для проходження інтернатури зі спеціальності «Загальна практика-сімейна медицина», з 01.08.2016 року переведений на посаду завідувача ( лікаря загальної практики - сімейного лікаря) амбулаторії загальної практики - сімейної медицини м. Пологи-5 після проходження інтернатури ( направлення на роботу №66, виданого МОЗ України 17.03.2014 року), було звільнено з роботи 06.03.2018 року за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. В своїй Постанові від 31.10.2018 року у справі №607/3681/17-ц (провадження №61-26840св 18) Верховний Суд зазначив, що «… Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01.09.2008 року) пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинний на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2008 року) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367. Зазначеними вище нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» судам роз`яснено: оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Частиною третьою статті 8 ЦПК України 2004 року встановлено, що у разі виникнення сумніву під час справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта. Відповідно до статті 150 Конституції України виключно до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 607/9099/15-ц (провадження № 61-694св17). Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду». Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК). В рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп-2004 у справі № 1-33/2004 зазначається, що справедливість - одна з основних засад права та є вирішальною у визначенні права, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Згідно ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. У справі Yanasik проти Туреччини (рішення від 06 січня 1993 року, заява № 14524/89) щодо права на освіту ЄСПЛ зазначив, що гарантування права на освіту не виключає застосування дисциплінарних стягнень; встановлені обмеження у справі заявника щодо права на освіту у Військовій академії не обмежують його право на освіту у цивільних навчальних закладах. Отже, судом встановлено, що відповідач, закінчивши навчання на бюджетній формі у ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України», з 01.08.2014 року прийнятий на посаду лікаря-інтерна з загальної практики сімейної медицини для проходження інтернатури зі спеціальності «Загальна практика-сімейна медицина», з 01.08.2016 року переведений на посаду завідувача ( лікаря загальної практики - сімейного лікаря) амбулаторії загальної практики - сімейної медицини м. Пологи-5 після проходження інтернатури, але останнього з 06.03.2018 року було звільнено з роботи за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. Отже, відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01.09.2008 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто він порушив добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. Крім того, що заборгованість відповідача за навчання складає 129895,28 грн., правильність проведення позивачем розрахунку цієї заборгованості відповідачем не спростовано, нового розрахунку не надано, у зв`язку з чим, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити в повному обсязі як законно обґрунтовані та підтверджені документально. Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються : у разі задоволення позову - на відповідача. Оскільки позивачем при зверненні до суду з даною позовною заявою був сплачений судовий збір в розмірі 2270,00 грн., тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь Дніпровського державного медичного університету документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2270 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved