Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

10 грудня 2020 року [PERSON] звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про зменшення розміру аліментів. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 21.05.2015року з позивача на користь відповідача [PERSON] стягуються аліменти на утримання їхньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) позивача. Також позивач вказував на те, що судовим наказом Миколаївського районного суду Миколаївської області від 28.10.2020 року з позивача на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] . Посилаючись на вказані вище обставини, позивач просив суд зменшити розмір аліментів, що визначений рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області та судовим наказом Миколаївського районного суду Миколаївської області та стягувати з позивача на користь відповідачів аліменти на утримання дітей у розмірі однієї шостої заробітку (доходу) позивача кожній. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено головуючому судді [PERSON] . Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 30.03.2021 у вказаній цивільній справі відкрито провадження. Згідно з розпорядженням керівника апарату Миколаївського районного суду Миколаївської області, у зв`язку із звільненням судді [PERSON] у відставку, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 945/2069/20. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2021 вказана цивільна справа розподілена головуючому судді Войнарівському М.М. Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 11.06.2021 року справу прийнято головуючим суддею до свого провадження. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Канівець Г.Р. не з' явилися. Водночас до суду від представника позивача 31.05.2022 року надійшла заява, в якій остання підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася,при цьому 01.07.2022 року подала заяву про розгляд справи без її участі,також зазначила,що позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. При цьому 27.06.2022 року подала заяву про розгляд справи без її участі,також зазначила,що позовні вимоги не визнає в повному обсязі. З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі представника позивача та відповідачів за наявними у справі доказами. Дослідивши докази, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). У частині першій ст.3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами першою та другою ст.27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.ст.150,180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина 3 ст.181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 1 ст.192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст.181,192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. З матеріалів справи убачається, що сторони позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з матір`ю. Рішенням Беренегуватського районного суду Миколаївської області від 21.05.2015року стягнуто з позивача [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання малолітньої [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 28 квітня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00032930894 від 04.10.2021 року [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » реєструючи шлюб з [PERSON] . 15.05.2018 року позивач [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] . Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився сімейний і матеріальний стан, оскільки від іншого шлюбу з [PERSON] він має доньку [PERSON] , [INFO] . Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 та 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 21.05.2015року у справі №470/373/15 розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач є батьком іншої дитини, без доведення погіршення його майнового становища чи стану здоров`я, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини [PERSON] , [INFO] , та суперечитиме її інтересам. Підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. З матеріалів справи вбачається,що позивач офіційно працевлаштований. Відповідно до довідки №5840/3-21/10 від 12.05.2021 року [PERSON] працює в ТОВ СП «Нібулон» на посаді змінного механіка(суднового) та отримує заробіток. Також позивач в позові посилається на те,що на його утриманні перебуває його мати [PERSON] . При цьому, будь - яких доказів, що підтверджують вказані вище обставини, позивач суду не представив. Відповідно до довідки наданої виконкомом Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області № 289 від 05.05.2021 року [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] та має такий склад сімї: дружина [PERSON] ;дочка [PERSON] та пасинок [PERSON] ,який проживає без реєстрації. Відповідно до копії договору від 04.09.2018 року укладеного між [PERSON] та Національним університетом кораблебудування ім..адмірала Макарова про надання освітніх послуг,за спеціальністю річковий та морський транспорт, навчання повинно було закінчитися 30.01.2021 року. Крім того доказів оплати вищезазначеного навчання відсутні. Судовим наказом Миколаївського районного суду Миколаївської області від 28.10.2020 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , щомісячно, у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) [PERSON] , починаючи з 07.09.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. З моменту видачі судового наказу Миколаївським районним судом, за яким з нього на користь відповідача [PERSON] стягуються аліменти на утримання доньки [PERSON] , ані його матеріальний стан, ані його сімейний стан, ані стан його здоров`я не змінились. Сама по собі обставина того, що позивач є платником аліментів на утримання ще однієї дитини не може впливати на розмір аліментів, що стягуються з позивача на користь відповідача, а лише може бути стимулюючою обставиною для позивача вживати заходів щодо збільшення власних доходів. Оскільки позивач, як батько дитини, зобов`язаний надавати матеріальну допомогу відповідачам на утримання дітей у розмірі, що не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також з огляду на те, що належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами позивачем не підтверджено зміну як його матеріального , а також погіршення стану його здоров`я, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Подібний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19 (провадження №61-9460св20), від 28 травня 2021 року у справі №715/2073/20 (провадження №61-1031св21), від 30 серпня 2021 року у справі №301/2160/20 (провадження №61-10800св21). Таким чином, встановивши фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed