Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-06 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» про визнання договору частково недійсним, посилаючись на те, що в додатку №2 до Договору про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Національним банком України не зазначено про перехід прав вимоги за договорами, що укладено [PERSON] або [PERSON] та у зв`язку з цим Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» не мало жодних правових підстав передавати Товариству з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» права вимоги за Договором відступлення прав вимоги від 21 липня 2020 року №2292/К, укладеного між ними, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрований в реєстрі за №236: до [PERSON] за кредитним договором №3-502/ФКВІП-07 від 19 листопада 2007 року, до [PERSON] за іпотечним договором №3-502/ФКВІП-07 від 19 листопада 2007 року, до [PERSON] за договором поруки №3-502/ZФПОР-07 від 19 листопада 2007 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, з`явився її представник, позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час судового засідання повідомлена належним чином. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» в судове засідання з`явився, заперечував проти задоволення позовних вимог. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що 21 липня 2020 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» (Новий кредитор) укладено Договір №2292/К про відступлення прав вимоги, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрований в реєстрі за №236. Відповідно до пункту 1 вказаного договору, Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у Додатку №1 до цього Договору (Боржники), включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (опердрафту)) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них. Згідно із пунктом 92, підпунктами 92.1, 92.2 Додатку №1 «Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами» до зазначеного договору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» набуло права вимоги до [PERSON] (ідентифікаційний номер - [NUMBER] ) за кредитним договором №3-502/ФКВІП-07 від 19 листопада 2007 року, [PERSON] (ідентифікаційний номер - [NUMBER] ) за іпотечним договором №3-502/ФКВІП-07 від 19 листопада 2007 року, [PERSON] (ідентифікаційний номер - [NUMBER] ) за договором поруки №№3-502/ZФПОР-07 від 19 листопада 2007 року. Позивачі вказують, що Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» не мало жодних правових підстав передавати зазначені права вимоги, оскільки вони не передавалися та не набувалися самим банком відповідно до Договору про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Національним банком України. Так, позивачі зазначають, що в додатку №2 до Договору про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року вказано: відомості про позичальника за кредитним договором - « [PERSON] »; відомості про заставодавця « [PERSON] » за договором №3-502/ZФКВІП-07 від 19.11.2007 р., майно що передано в заставу - автомобіль марки DADISHUTLE 2007 року випуску; відомості про поручителя « [PERSON] » за договором №3-502/ZФКВІП-07 від 19.11.2007 р. та не зазначено про перехід прав вимоги за договорами, що укладено [PERSON] або [PERSON] . На виконання ухвали суду від 13 квітня 2022 року, Національним банком України було надано належним чином завірену копію Додатку №2 до Договору про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року. Суд, дослідивши надані докази, встановив наявність орфографічних помилок в написанні імені та по батькові [PERSON] (вказано - [PERSON] (вказано - [PERSON] ), однак дана орфографічна помилка - зазначення букви «у» замість «і» - наявна по всьому тексту Додатку №2 до Договору про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року. Також судом встановлено, що в Додатку №2 вірно зазначений ідентифікаційний код [PERSON] , номер кредитного договору та його дата. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суди повинні враховувати, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У постанові Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі №302/27/17 вказано, що допущена у тексті договору технічна помилка не є підставою для визнання договору недійсним. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд вважає, що посилання позивачів на те, що Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» не мало жодних правових підстав передавати права вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» за Договором №2292/К від 21 липня 2020 року у зв`язку з наявністю орфографічних помилок у Додатку №2 до Договору про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Національним банком України є не обгрунтованими. На підставі досліджених доказів суд прийшов до висновку, що позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, тому в задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» про визнання договору частково недійсним слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed