Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

В вересні 2022 року заявниця [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті особи в певний час на окупованій території, вказавши заінтересованою особою Чортківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано Франківськ). В заяві вказала, що [PERSON] є онукою [PERSON] , яка померла [INFO] , однак факт її смерті не підтверджено відповідним медичним документом, що унеможливлює для органу державної реєстрації актів цивільного стану скласти актовий запис про смерть особи. Більше того, смерть [PERSON] мала місце на тимчасово окупованій території України, а саме в м. Маріуполь Донецької області. Тому Чортківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Південно- Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано Франківськ) їй було усно роз`яснено про необхідність встановлення факту смерті у судовому порядку, що слугувало підставою для звернення [PERSON] до суду з даною заявою. Заявниця [PERSON] та її представник адвокат Волинець С.А. заяву підтримують, просять задовольнити. Представник заінтересованої особи Чортківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано Франківськ) в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника, при вирішенні вказаної справи покладаються на розсуд суду. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] підвердила факт смерті бабки заявниці [PERSON] в м.Маріуполі 23.03.2022 року. Вислухавши заявницю, її представника, свідка та дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Особа заявниці стверджується згідно паспорта громадянина України серія [NUMBER] , виданим 24.07.2001 Іллічівським РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області. Заявниця взята на облік як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою від 08.04.2022 №6119-5000857775, фактичне місце проживання (перебування) якої за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] склала 09.02.2021 заповітне розпорядження на усе своє майно в користь [PERSON] , [INFO] , зареєстрованим в реєстрі за №1-52,1-53. Дана обставина підтверджується відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, виданим 09.02.2021 за №63485278 Третьою Маріупольською державною нотаріальною конторою. Факт родинних зв`язків заявниці [PERSON] з померлою [PERSON] випливає з актових записів цивільного стану. Згідно зі свідоцтвом серії [NUMBER] від 29.04.1982 вбачається реєстрація народження [INFO] [PERSON] , місце народження м. Жданов, Іллічівський район Донецької області, батьками записано [PERSON] , [PERSON] , актовий запис №589. Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 30.06.2001 підтверджується реєстрація шлюбу [PERSON] , [INFO] та нареченої [PERSON] , [INFO] , опісля прізвище дружини [PERSON] , актовий запис №409. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.07.1959 вбачається реєстрація народження [INFO] [PERSON] , батьками якого записано: батько [PERSON] , мати [PERSON] , про що зроблено актовий запис за № 991. Тобто батька заявниці. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 03.09.1993 вбачається реєстрація смерті [PERSON] , який помер [INFO] у віці 34 роки, актовий запис № 1142. Як слідує з паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданим 10.11.2001 Іллічівським РВ Маріуполського МУ УМВС України в Донецькій області за життя [PERSON] , вона народилася [INFO] в сел. Зажиточне, Тельманівського району Донецької області та була зареєстрованою на момент смерті за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з письмово пояснення [PERSON] , [INFO] , мешканки [ADDRESS] (паспорт серії [NUMBER] ) останній відомо, що 23.03.2022 у м. Маріуполь за своєю адресою, а саме [ADDRESS] померла [PERSON] , [INFO] на 90 році природною смертю. При цьому, її поховання здійснити сусіди по будинку поруч під`їзду, оскільки здійснити обряд поховання на цвинтарі було неможливо через бойові дії. У могилу з покійною була покладена записка з її даними, на випадок ексгумації та ідентифікації тіла померлої. Також на могилі встановили дерев`яний хрест з написом похованої як « [PERSON] » (рос. мова), дата народження « [INFO] », дата смерті « [INFO] ». Спадкодавцю [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] , що вбачається із свідоцтва про право власності на житло від 23.07.1998 р. №8468/п. Даний юридичний факт породжує правовий наслідок і від нього залежить виникнення майнових прав у заявника, зокрема, отримання спадщини за заповітом. Пунктом 5 ч.\~2 ст. 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Предметом розгляду заяви є встановлення факту смерті, який необхідний заявнику для оформлення особистих, майнових прав, що випливають із цього факту. Відповідно до п. п. 8 ч.1 ст.315 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Статтею 1 Закону від 15 квітня 2014 року № 1207-УП (з наступними змінами) «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія\~Конституції\~та законів України. Відповідно до частини четвертої\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Проаналізувавши зміст вимог заявника, можна зробити висновок, що предметом розгляду у цій справі є не оскарження правомірності дій заінтересованої особи, а встановлення факту, що має юридичне значення При цьому звертаю увагу суду, що за змістом ст.315, 318 ЦПК України, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:1) факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, 2) встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право, 3) заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення, 4) чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. На вказані умови також звертає увагу Верховний Суд України в роз`ясненнях «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення». Відповідно до п. 8 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд також розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно ч. 2 ст. 319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Відповідно до\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ст.77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У листі Касаційного цивільного суду ВС за №985/0/208-21 від 22.04.2021, адресованому апеляційним судам, міститься роз`яснення, що від осіб, які звертаються до суду із заявою про встановлення відповідного факту (смерть на окупованій території) подання до суду письмової відмови органу ДРАЦС у здійснення реєстрації таких фактів не вимагається. Також звертається увагу на необхідність брати до уваги практику Європейського суду з правлюдини,зокрема, «Набійські винятки». За наведених обставин випливає, що подані докази у своїй сукупності дають суду підстави дійти до висновку про можливість встановити факт смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території України та задовольнити заяву, оскільки іншого способу захисту порушеного права немає.

Outcome: approved