Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, відповідно до якого просила суд стягнути з Іванівської районної філії Одеського обласного центру зайнятості, який в подальшому було замінено на Одеський обласний центр зайнятості на її користь нарахованої, але не виплаченої допомоги по безробіттю у сумі 3034,15 грн. та сплаченого судового збору. В обґрунтування позову позивач посилалася на ту обставину, що з 02.11.2020 року вона зареєстрована в Іванівській РФ ООЦЗ як безробітна та їй було розпочато виплату допомоги по безробіттю та перебувала на обліку в даній філії до 25.10.2021 року. Іванівською РФ ООЦЗ 10.11.2021 року було видано наказ №1 щодо повернення нею до Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття безпідставно отриманої допомоги по безробіттю за період з 27.08.2021 року по 25.10.2021 року включно у сумі 5146,56 грн. Даний наказ було видано на підставі акту, відповідно до якого, позивач, [PERSON] , безпідставно отримала допомогу по безробіттю у сумі 5146,56 грн. за період з 27.08.2021 року по 25.10.2021 року, оскільки виконувала на платній основі обов`язки присяжного в суді 27.08.2021 року. В подальшому листом від 13.12.2021 року фахівцями центру зайнятості була відкоригована сума до повернення, яка складала 2112,41 грн. При цьому в подальший роз`ясненнях та листах було роз`яснено, що сума у розмірі 5146,56 була нарахована позивачу, а фактично виплачена у розмірі 2112,41 грн. Так як позивач вважає, що уповноважені особи Іванівської РФ ООЦЗ прийняли незаконне та необґрунтоване рішення, оскільки на думку позивача виконання обов`язків присяжного в суді не є працею за наймом, а тому їй належить виплатити нараховану допомогу по безробіттю. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача позов не визнала в повному обсязі, оскільки дійсно позивач перебувала на обліку як безробітна та отримувала відповідні виплати з 02.11.2020 року, в подальшому 27.08.2021 року [PERSON] виконувала на платній основі обов`язки присяжного в Іванівському районному суді Одеської області, в результаті чого за виконання даних обов`язків та на підставі табелю обліку робочого часу ТУ ДСА України в Одеській області їй було здійснено нарахування винагороди. Згідно ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» час виконання присяжним обов`язків у суді зараховується до всіх видів трудового стажу. Також, відповідно до ЗУ «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору або інших умовах, передбачених законодавством та які мають доходи від такої зайнятості. Отже, з моменту початку виконання у суді обов`язків присяжного, особа належить до зайнятого населення та їй має бути припинена реєстрацію безробітного. Отже позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. У судове засідання позивач не з`явилася, однак надала до суду заяву про слухання справи у її відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягала з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, однак надала до суду заяву про слухання справи у її відсутність, проти задоволення позову заперечувала з підстав, вказаних у відзиві, просила відмовити у задоволені позову в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку, що наявні законні підстави для задоволення позову виходячи з наступного. У судовому засіданні було встановлено та підтверджено матеріалами справи наступні фактичні обставини справи: Згідно копії трудової книжки [PERSON] , остання з 02.11.2020 року по 25.10.2021 року перебувала на обліку в Іванівській РФ ООЦЗ та їй на цей період була призначена виплата допомоги по безробіттю відповідно до ст.31 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Згідно копії акту №10 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 26.10.2021 року Іванівської РФ ООЦЗ, листа ТУ ДСА України в Одеській області встановлено та визнано сторонами по справі, що позивач [PERSON] 27.08.2021 року виконувала обов`язки присяжного в Іванівському районному суді Одеської області та отримала за виконання даних обов`язків грошову винагороду. Наказом №41 від 10.11.2021 року Іванівської РФ ООЦЗ було вирішено прийняти відповідні організаційно-розпорядчі заходи щодо повернення [PERSON] безпідставно отриманої допомоги по безробіттю за період з 27.08.2021 року по 25.10.2021 року включно у сумі 5146,56 грн. до ООЦЗ як дебіторської заборгованості. Даний наказ було видано на підставі вищевказаного акту. Згідно листа Іванівської РФ ООЦЗ від 13.12.2021 року, згідно якого сума до повернення складає 2112,41 грн., яка була фактично виплачена та зазначено, що сума у розмірі 3034,15 грн., нарахована за відомостями №63 від 08.10.2021 року та №69 від 29.10.2021 року. Дана сума була нарахована, але не виплачена, що підтверджується листом Іванівської РФ ООЦЗ від 11.02.2022 року, копія якого наявна в матеріалах справи. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог, суд виходив з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» зайнятість - не заборонена законодавством діяльність осіб, пов`язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім`ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб`єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну(невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти та поєднують навчання з роботою. Відповідно до п. 1 ч. 1. ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам, за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування. (ч. 2 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення»). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» зареєстровані безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття» та цього закону. У судовому засіданні встановлено та визнано сторонами по справі, що позивач [PERSON] у пірод з 02.11.2020 року по 25.10.2021 року перебувала на обліку як безробітна та отримувала відповідні виплати. Згідно з п. 18 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про зайнятість населення», Порядком розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики, Державної податкової служби України № 60/62 від 13.02.2009 року (далі - Порядок) центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальні органи відповідно до покладених на них завдань: проводять розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади у сфері соціальної політики, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійним фондом України. Таке розслідування здійснюється шляхом звіряння даних, зазначених у документах страхувальника, з базою даних центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійного фонду України, а у разі потреби - шляхом проведення виїзних планових та позапланових перевірок страхувальників. Розслідування згідно з цим Порядком здійснюється шляхом проведення перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної. Перевірка проводиться районними, міськрайонними, міськими та районними у містах центрами зайнятості, на які покладено виконання функцій робочих органів виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, за місцем реєстрації роботодавця як платника внесків на загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття (далі - центри зайнятості) у разі, коли: під час перебування особи на обліку як безробітної до центру зайнятості надійшла інформація від державних органів, підприємств, установ, організацій чи громадян про обставини, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг безробітній особі, яка відрізняється від поданих нею відомостей, або така інформація розміщена в засобах масової інформації (п. 3 Порядку). Згідно матеріалів справи, позивач повідомила Іванівську РВ ООЦЗ про виконання нею 27.08.2021 року обов`язків присяжного в суді, даною філією було проведено перевірку, оформлено відповідний акт та видано наказ, які вказані вище. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що виконання обов`язків присяжного у суді не є найманою працею, при виконанні даних обов`язків особа присяжний не вважається зайнятою особою, а тому підстав для припинення виплати матеріальної допомоги по безробіттю на даний період немає. Заперечуючи проти позовних вимог, Одеський обласний центр зайнятості посилається на те, що з моменту виконання в суді обов`язків присяжного та отримання доходів (винагороди), особа належить до зайнятого населення та не має права на одержання допомоги по безробіттю. Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» присяжним є особа, яка у випадках, визначених процесуальним законом, та за її згодою вирішує справи у складі суду разом із суддею або залучається до здійснення правосуддя. Згідно з ч. 1 ст. 65 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» присяжним може бути громадянин України, який досяг тридцятирічного віку і постійно проживає на території, на яку поширюється юрисдикція відповідного окружного суду, якщо інше не визначено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 67 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено, що суд залучає присяжних до здійснення правосуддя у порядку черговості на строк не більше одного місяця на рік, крім випадків, коли продовження цього строку зумовлено необхідністю закінчити розгляд справи, розпочатий за їхньою участю. Добір осіб для запрошення до участі у здійсненні правосуддя як присяжних здійснюється за допомогою автоматизованої системи (ч. 2 ст. 67 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»). Статтею 68 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено, що присяжним за час виконання ними обов`язків у суді виплачується винагорода, розрахована виходячи з посадового окладу судді місцевого суду з урахуванням фактично відпрацьованого часу в порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Присяжним відшкодовуються витрати на проїзд і наймання житла, а також виплачуються добові. Зазначені виплати здійснюються за рахунок коштів бюджетної програми на здійснення правосуддя територіальними управліннями Державної судової адміністрації України за рахунок коштів Державного бюджету України. За присяжними на час виконання ними обов`язків у суді за місцем основної роботи зберігаються всі гарантії та пільги, визначені законом. Час виконання присяжним обов`язків у суді зараховується до всіх видів трудового стажу. Звільнення присяжного з роботи або переведення на іншу роботу без його згоди під час виконання ним обов`язків у суді не допускається. На присяжних поширюються гарантії незалежності і недоторканності суддів, установлені законом, на час виконання ними обов`язків із здійснення правосуддя. За обґрунтованим клопотанням присяжного заходи безпеки щодо нього можуть уживатися і після закінчення виконання цих обов`язків. Зміст норм Закону України «Про судоустрій та статус суддів» свідчить про те, що виконання роботи присяжного у суді є обов`язком громадянина, залученого до здійснення правосуддя. Таким чином, присяжний, який виконує свій обов`язок у суді, не відноситься до зайнятого населення, визначеного ч.1 ст.4 Закону України «Про зайнятість населення». Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що виконання обов`язків присяжного не є працею за наймом в розумінні ч. 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення», відтак відсутні підстави для відмови у виплаті належного позивачу матеріального забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття у розмірі 3034,15 грн., таким чином нарахована допомога по безробіттю була правомірною та підлягає сплаті в нарахованому розмірі. Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). На підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 992,40 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved