Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача [PERSON] \~11\~січня 2022\~року звернулася\~до Жовтневого\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська із\~позовом до\~ДКП «Південукргеологія»,\~в якому\~просить стягнути\~з відповідача\~на користь\~позивача середній\~заробіток за\~період затримки\~розрахунку з\~дня звільнення\~по день\~ухвалення рішення\~суду та\~моральну шкоду\~у розмірі\~50\~000,00\~грн.\~ В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві зазначає, що вона з жовтня 2017 року працювала в КП «Південукргеологія», яке 14 травня 2021 року було реорганізовано в ДКП «Південукргеологія» та звільнилася за власним бажанням 29 липня 2021 року з посади провідного юрисконсульта, згідно із наказом від 29 липня 2021 року № 21-к. На час звільнення [PERSON] у відповідача існувала заборгованість по виплаті останній заробітної плати за період з травня 2020 року по липень 2021 року. Позивач зазначає, що розрахунок з нею не проведено до цього часу. За виключенням того, що у жовтні 2021 року на картковий рахунок позивача, через виконавчу службу надійшла заробітна плата за травень та червень 2020 року. Тобто на сьогодні існує заборгованість з липня 2020 року по березень 2021 року включно, яка за рішенням комісії по трудових спорах підприємства знаходиться на виконанні в Соборному ВДВС та з квітня 2021 року по 29 липня 2021 року (день звільнення), яку стягнуто в порядку наказного провадження (судовий наказ від 11 жовтня 2021 року, справа № 199/7852/21, вступив в силу 24 листопада 2021 року, перебуває на виконанні в Соборному ВДВС). На день подання позовної заяви заборгованість по заробітній платі більше не виплачувалась. Кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні на момент подання позовної заяви 105 днів робочих днів (з 30 серпня 2021 року по 29 грудня 2021 року). Середньоденна заробітна плата складає 625,26 грн. Враховуючи наведене, позивач звернулась до суду із вказаним позовом (а.с.1-4). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 січня 2022 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.16-17). Ухвалою судді\~Жовтневого районного\~суду м.\~Дніпропетровська від\~17\~січня 2022\~року було\~відкрито провадження\~у цивільній\~справі за\~позовом [PERSON] \~до Державного\~комерційного підприємства\~«Південукргеологія» про\~стягнення середнього\~заробітку за\~час затримки\~розрахунку та\~відшкодування моральної\~шкоди (а.с.18-19). Від позивача 06 вересня 2022 до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] наказом № 21-к від 29 липня 2021 року було звільнено за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП (а.с.12). Згідно із довідкою № 01/12-167 від 23 вересня 2021 року підприємство мало заборгованість перед позивачем по заробітній платі станом на липень 2022 року становить 92 095,74 грн. (а.с.14). Відповідно до копії судового наказу від 11 жовтня 2021 року у справі № 199/7852/21 з Державного комерційного підприємства «Південукргеологія» на користь [PERSON] було стягнуто нараховану, але не виплачену заробітні плату у розмірі 74137 гривень 07 копійок. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Приписами ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, установлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Вказані вимоги закону відповідачем належним чином виконані не були. Суми, належні позивачу за відпрацьований час, у повному обсязі відповідачем не сплачені. Належний позивачу при звільнені розрахунок було нараховано і не проведено. Відповідно до положень ч. 1ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У Рішенні Конституційного суду України № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 від 22.02.2012р.за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117,237 КЗпП України викладений висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.116,117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Також у цьому Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що невиплати працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням і працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. У правовому висновку, висловленому Верховним Судом України в постанові від 08.11.2017р.у справі6-1626цс17 зазначено, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Судом встановлено, що позивачка була звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з посади провідного юрисконсульта 29 липня 2021 року. З доказів, наданих позивачем вбачається, що фактичного розрахунку (виплати заборгованості по заробітній платі) ані на момент звернення позивачки до суду, ані на момент постановлення судом рішення не було, а тому вимоги позивачки про виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є передчасними, оскільки визначити остаточний обсяг своїх вимог позивачка може лише в день фактичного розрахунку. Таким чином, на сьогоднішній день вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку є передчасно заявленими, оскільки фактичного розрахунку з позивачкою не проведено. З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Враховуючи наведене, не підлягає і задоволенню позовна вимога про стягнення моральної шкоди, яка в даному випадку є похідною від позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed