Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-06 00:00:00

У березні 2021 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до Договору дарування від 01 листопада 1997 року йому на праві власності належить 13/50 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, Рішенням виконкому Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №112/3 від 02.11.1995 року, [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,1536 га, за адресою [ADDRESS] та видано Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку серії КВ №ЗМ001308 від 04.04.1996року. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 квітня 2002 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування земельною ділянкою, з урахуванням ухвали Києво-Святошинського районного суду про виправлення описки в рішенні суду, [PERSON] виділено земельну ділянку, розташовану біля будинку [ADDRESS] , площею 399 кв.м., у тому числі, земельна ділянка площею 382,5 кв.м. та частина у земельних ділянках загального користування, площею 17 кв.м. і 16 кв.м. Рішенням LYII сесії VII скликання Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 27 лютого 2020 року №23/4 Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу в приватну власність гр. [PERSON] , позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення та передачу в приватну власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,0405 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд в [ADDRESS] , за рахунок земель запасу Тарасівської сільської ради (землі житлової та громадської забудови). Зазначає, що в процесі виготовлення технічної документації із землеустрою дізнався, що [PERSON] , самовільно зайняла земельну ділянку площею 0,0405 га та виготовила технічну документацію із землеустрою. 14 червня 2019 року [PERSON] провела державну реєстрацію та зареєструвала право власності на земельну ділянку площею 0,1536 га, з кадастровим номером 3222486601:01:004:5078, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою [ADDRESS] , включаючи частину земельної ділянки площею 0,0405 га, яка належить позивачу на праві користування. Вважає, що наявність запису про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 3222486601:01:004:5078 порушує його права, оскільки унеможливлює реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки, яка належить йому на праві користування. Просить суд: скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1536 га, з кадастровим номером 3222486601:01:004:5078, цільовим призначенням:ля будівництва і обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за громадянкою [PERSON] та закрити поземельну книгу про державну реєстрацію вказаної земельної ділянки. Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 15.03.2021 року відрито провадження у справі. 18 травня 2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача Головного управління Держгеокадастру у Київської області. Проаналізувавши норми законодавства, зазначив, що відповідно до інформації наданої Міськрайонним управлінням у Києво-Святошинському районі та м.Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області, згідно інформації з програмно-апаратного комплексу Національна кадастрова система Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим номером 3222486601:01:004:5078 зареєстрована 14.06.2019 року з існуючим державним актом без кадастрового номеру від 04.04.1996 КВ №ЗМ001308 за заявою гр. [PERSON] ЗВ-3217298282019, на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ФОП [PERSON] . Просив суд вирішити справу відповідно до чинного законодавства. 31 серпня 2021 року до суду від третьої особи [PERSON] надійшли пояснення на позов. Не погоджуючись з позовом, зазначила, що рішенням виконкому Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району №112/3 ві 02.11.1995 року їй було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1536 в [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку,господарських будівель та споруд, на підставі якого видано Державний акт про право приватної власності на землю серії КВ №ЗМ 001 308 від 04.04.1996 року. За договором дарування від 01 листопада 1995 року нею було подаровано [PERSON] 13/50 жилого будинку. В користування позивача перейшла кухня площею 13,2 кв.м та житлова кімната площею 20,4кв.м. Вважає, що вона, як власник земельної ділянки площею 0,1536 га на підставі державного акту на право власності на землю правомірно виготовила технічну документацію із землеустрою та зареєструвала право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222486601:01:004:5078 у Державному земельному кадастрі. Зазначає, що позивач своє право власності шляхом набуття документу на право власності не реалізував. Поділу земельної ділянки не відбувалося, що є підставою для відмови у реєстрації у Державному земельному кадастрі. Просить у задоволені позову відмовити. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.09.2021 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів. 20 жовтня 2021 року на виконання ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.09.2021 року з архіву Києво-Святошинського суду Київської області надійшов оригінал цивільної справи №2-27/2002 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування земельної ділянки. 27 жовтня 2021 року на виконання ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.09.2021 року від Голового управління Держгеокадасту у Київській області надійшов витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку площею 0,1536 га з кадастровим номером 3222486601:01:004:5078. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.09.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання 19.08.2022 учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Представник позивача подав до суду промову у судових дебатах, просив суд долучити до матеріалів справи та проводити розгляд справи у відсутності позивача та представника. Позов підтримав та просив суд задовольнити. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~застосування норм\~цивільного процесуального\~законодавства при\~розгляді справ\~у суді\~першої інстанції»\~від 12.06.2009\~№2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124\~Конституції України та статті 3\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до Договору дарування від 01 листопада 1997 року на праві власності належить 13/50 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.\~82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 квітня 2002 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування земельною ділянкою, з урахуванням ухвали Києво-Святошинського районного суду про виправлення описки в рішенні суду, [PERSON] виділено земельну ділянку, розташовану біля будинку [ADDRESS] , площею 399 кв.м., у тому числі, земельна ділянка площею 382,5 кв.м. та частина у земельних ділянках загального користування, площею 17 кв.м. і 16 кв.м. Відомості про оскарження судового рішення в матеріалах справи та Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні. Відповідно до статті 152\~ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст.\~81\~ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно з ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду з позовом, особа має право просити суд не з будь-яким способом захисту, а лише таким, який передбачений законом. Частиною 1 статті 76\~ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Відповідно до ст. 202 ЗК України, державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у ДЗК в порядку, встановленому законом. Правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері ДЗК визначені Законом України «Про Державний земельний кадастр». У відповідності до або. абз. 2, 3 ч. 1 ст.\~1\~вказаного Закону Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами; державна реєстрація земельної ділянки внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Згідно зі ст.\~2\~Закону України\~«Про Державний\~земельний кадастр» ДЗК ведеться з метою інформаційного Забезпечення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб при: регулюванні земельних відносин; управлінні земельними ресурсами; організації національного використання та охорони земель; здійсненні землеустрою; проведенні оцінки землі; формуванні та веденні містобудівного кадастру, кадастрів інших природних ресурсів; справлянні плати за землю. Відповідно до ч. 1, 5 ст.\~5\~Закону України\~«Про Державний\~земельний кадастр» ведення ДЗК здійснюється шляхом: створення відповідної державної геодезичної та картографічної основи, яка визначається та задається відповідно до цього Закону; внесення відомостей про об`єкти ДЗК; внесення змін до відомостей про об`єкти ДЗК; оброблення та систематизації відомостей про об`єкти ДЗК. Відповідно до ч. 8 ст.\~9\~Закону України\~«Про Державний\~земельний кадастр» державна реєстрація земельних ділянок, обмежень у їх використанні, ведення поземельних книг, внесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельні ділянки здійснюються Державними кадастровими реєстраторами, які здійснюють свою діяльність за місцем розташування земельної ділянки (район, місто республіканського значення Автономної Республіки Крим, місто обласного значення). За змістом ст.\~16\~Закону України\~«Про Державний\~земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до ДЗК, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у ДЗК. Система кадастрової нумерації земельних ділянок є єдиною на всій території України. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Статтею 24\~цього Закону\~України «Про\~Державний земельний\~кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку І ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування І відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. В свою чергу, спірні правовідносини регулюються Законом України\~«Про Державний\~земельний кадастр» та Порядком ведення Державного земельного кадастру, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051. Пунктом 49 передбачено, що Поземельна книга ведеться за формою згідно з додатком 8 під час державної реєстрації земельної ділянки, внесення до Державного земельного кадастру відомостей (змін до них) про зареєстровані земельні ділянки (в тому числі у разі їх поділу чи об`єднання, а також відновлення їх меж) відповідно до пунктів 107-137 цього Порядку. Відповідно до пунктів 60 та 61 Порядку № 1051, запис у Поземельній книзі скасовується 1 (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду. Скасування 1 (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування (поновлення) із зазначенням дати та підстави для скасування (поновлення), посади, прізвища та ініціалів Державного кадастрового реєстратора, який скасував (поновив) запис, та формування з використанням програмного Убезпечення Державного земельного кадастру нових аркушів Поземельної книги, які засвідчуються: в електронній (цифровій) формі - електронним цифровим підписом державного кадастрового реєстратора; у паперовій формі - підписом Державного кадастрового реєстратора та скріплюються його печаткою. Ч. 6 ст.\~24\~Закону України\~«Про Державний\~земельний кадастр» визначені підстави для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки, якими є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Відповідно до ч. 10 ст.\~24\~Закону України\~«Про Державний\~земельний кадастр» та п. 114 Порядку № 1051 державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника. Уданому випадку підстави для скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3222486601:01:004:5078, передбачені ч. 10 ст.\~24\~Закону України\~«Про Державний\~земельний кадастр» та п. 114 Порядку № 1051 відсутні. Разом з цим, наявність державної реєстрації такої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі порушує права та інтереси позивача, таким чином, запис у Поземельній книзі у розділі 3 «Земельна ділянка. Право власності, постійного користування. Запис про виникнення права власності» може бути скасовано Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Тому в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими. Як встановлено рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 квітня 2002 року було встановлено порядок користування земельною ділянкою. Згідно з частиною першою ст.\~8\~Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ІДПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права них людей (рішення Європейського суду з прав людини у справах "С.С. та інші проти Болгарії", "Олександр Волков проти України"). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому тлумачення та застосування залежить від практики і роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Кантоні проти Франції" від 11 листопада 1996 року, "Вєренцов проти України" від 11.04.2013). Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено статтею Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного Результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Отже,

Outcome: approved