Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

09 жовтня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , яка діє в своїх та інтересах малолітнього [PERSON] , визначивши третьою особою - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної в м. Дніпрі ради із вимогою про усунення перешкод в здійснення права власності шляхом виселення (том 1, а. с. 1-4). В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що йому на праві власності на підставі договору дарування від 26 вересня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Ладою І.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-4488, належала квартира [ADDRESS] . Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року по цивільній справі за позовом адвоката Романенко Л.С. в інтересах [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, зокрема, було визнано квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю [PERSON] та [PERSON] , та виділено у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 53,6 кв. м. Вказане рішення суду він оскаржив та рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року в оскаржувальній його частині щодо визнання майна спільною сумісною власністю та його поділу було скасовано, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] в цій частині було відмовлено. На підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2015 року [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] відповідачці, яка, в свою чергу, 25 жовтня 2016 року подарувала її своєму малолітньому синові [PERSON] . Вважає, що вказані обставини свідчать про те, що спірна квартира вибула з його володіння незаконно, спочатку на підставі рішення суду, яке було скасовано, а потім на підставі договорів дарування 26 січня 2016 року та 25 жовтня 2016 року. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2019 року задоволено позовні вимоги позивача до [PERSON] в особі його законного представника [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння. Вказане рішення залишено без змін рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2019 року. Стверджує, що на теперішній час позивач є єдиним повноважним власником квартири, натомість відповідачі до квартири його не пускають, не дивлячись на наявність судового рішення про витребування квартири з їх володіння, останні продовжують в ній проживати, тому позивач прохає суд усунути йому перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення з неї відповідачів без надання іншого житлового приміщення. Ухвалою суду від 21 вересня 2021 року справу прийнято до свого провадження після скасування у ній постановою Верховного Суду від 01 вересня 2021 року (том 1, а. с. 182-197) рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2021 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року із направлення її на новий розгляд та, призначено підготовче судове засідання на 16 годину 13 жовтня 2021 року (том 1, а. с. 201). Вказана ухвала суду надіслана учасникам справи 25 вересня 2021 року за вихідним № 21153/21-вих/2/204/2268/21 том 1, (а. с. 202). 26 жовтня 2021 року на адресу суду надійшла заява представника відповідачки [PERSON] - адвоката Чебикіна С.В., про поворот виконання рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2021 року, ухваленого у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування Виконавчого комітету Чечелівської районної у м. Дніпрі ради, про усунення перешкод в користуванні квартирою та виселення (том 1, а. с. 210-213). В обґрунтування заяви зазначає про те, що оскільки рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2021 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року скасовані постановою Верховного Суду від 01 вересня 2021 року, а виконавче провадження з виконання цих рішень першої та апеляційної інстанції у цій справі, закінчено фактичним його виконанням в повному обсязі, прохає суд про допущення повороту виконання рішення суду шляхом вселення відповідачів до спірної квартири та виселення з неї позивача. Протокольною ухвалою суду від 20 грудня 2021 року у справі здійснено заміну третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної в м. Дніпрі ради на її правонаступника Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради (том 1, а. с. 232). У судовому засіданні представниця позивача - адвокатка Маркело В.О., позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала їх задовольнити. Додатково вказала не те, що представник відповідачки зазначив про те, що відповідачка добровільно залишила спірну квартиру, після того, як рішення суду про витребування майна набрало законної сили. Таким чином, з 2019 року відповідачка добровільно залишила квартири без примусового її виселення, а відтак вважає, що підстави для повороту виконання рішення суду відсутні. У судовому засіданні представник відповідачки - адвокат Чебикін С.В., позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував. Додатково зазначив про те, що відповідачка вжила всіх заходів задля того, щоб її син залишився з квартирою. При цьому, вказав на те, що у позивача немає потреби в цій квартирі, бо він має іншу квартиру, в якій він і фактично проживає, а для яких цілей йому необхідна ця квартира, знаючи, що онук залишається без житла, йому невідомо. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (том 2, а. с. 22), про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, перевіривши фактичні обставини справи наданими письмовими доказами, суд доходить висновку про залишення без задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору дарування квартири від 26 вересня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ладою І. М. і зареєстрованого в реєстрі за № 2-4488 належала квартира [ADDRESS] (том 1, а. с. 7 та на звороті). Заочним рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 22 травня 2015 року у цивільній справі № 200/4501/15-ц за позовом адвоката Романенко Л.С. в інтересах [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, серед іншого, було визнано квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю [PERSON] та [PERSON] , та виділено у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 53,6 кв. м. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року було скасоване рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 22 травня 2015 року у цивільній справі № 200/4501/15-ц в частині визнання майна, в тому числі спірної квартири, спільною сумісною власністю та його поділу і ухвалено в цій частині позовних вимог нове рішення про відмову у позові. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 66284689 від 19 серпня 2016 року, судом встановлено, що до відчуження спірного нерухомого майна відповідачу воно належало відповідачці на підставі договору дарування від 26 січня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 568, яка, в свою чергу, на підставі договору дарування квартири від 25 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кот Ю. А., зареєстрованого в реєстрі за № 1710, відчужила її на користь [PERSON] , [INFO] . Таким чином, суд дійшов висновку, що спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею і у подальшому відчужене на користь третіх осіб, а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про витребування майна на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України. Вказані обставини встановленні рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2019 року (том 1, а. с. 8-9 та на звороті), яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 червня 2019 року (том 1, а. с. 10-11) та, які, в свою чергу, залишені без змін постановою Верховного Суду від 25 березня 2020 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/88461097). Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (том 1, а. с. 12), право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за позивачем 10 серпня 2019 року на підставі: «договір дарування, серія та номер 2-4488, виданий 26 вересня 2001 року, видавник: Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора; рішення суду, серія та номер: 204/2497/17 (2/204/27/19), виданий24 квітня 2019 року, видавник: Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська; постанова, серія та номер: 204/2497/17 (22-ц/803/6541/19), виданий 26 червня 2019 року, видавник Дніпровський апеляцій ний суд». Відповідно до довідки № 14891 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 18 вересня 2019 року (том 1, а. с. 13), за адресою спірної квартири зареєстрованих осіб немає. При цьому, позивач у даній довідці вказаний як уповноважений незареєстрований власник. Згідно Довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру № 660740-2021 від 02 березня 2021 року, відповідачка зареєстрована в реєстрі 14 серпня 2015 року за № 19900619-09888 та її місце проживання вказано, як [ADDRESS] (том 1, а. с. 215). 08 червня 2021 року державним виконавцем Чечелівського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Дніпро Савенко О.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 65699899 з виконання виконавчого листа № 204/7582/19 Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2021 року про усунення перешкод [PERSON] в користуванні квартирою шляхом виселення [PERSON] та малолітнього [PERSON] з квартири [ADDRESS] (том 1, а. с. 216). 19 липня 2021 року державним виконавцем Чечелівського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Дніпро Савенко О.О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 65699899 у зв`язку з усуненням [PERSON] , з малолітньою дитиною [PERSON] , перешкод [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення до відкриття виконавчого провадження, про що складений акт державного виконавця від 16 липня 2021 року (том 1, а. с. 217). Постановою Верховного Суду від 01 вересня 2021 року касаційну скаргу відповідачки задоволено частково. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року у цій справі скасовано (том 1, а. с. 182-187, 218-223). Із відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 6/5-837 від 26 травня 2022 року (том 2, а. с. 11-13) вбачається, що відповідачі раніше були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно (том 2, а. с. 26-27) та витягу про державну реєстрацію прав КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради № 33298784 (том 2, а. с. 28), квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ця норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. При цьому, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. ЄСПЛ у своєму рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Крім того, ЄСПЛ у своєму рішенні від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції» вказав на те що будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Право власності (на мирне володіння майном) не є абсолютним. За своєю правовою природою воно потребує регулювання з боку держави, може бути обмежено, а держава вправі вживати певних заходів втручання в право власності. При цьому в таких діях держава повинна дотримуватися усталених принципів правомірного втручання, зокрема тих, що напрацьовані ЄСПЛ, через рішення якого відбувається розуміння змісту норм Конвенції, Першого протоколу, їх практичне застосування. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний інтерес»; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу», при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» з огляду на те, що національні органи влади краще знають потреби власного суспільства і знаходяться в кращому становищі, ніж міжнародний суддя, для оцінки того, що становить «суспільний інтерес». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Принцип «пропорційності», закріплений як загальний принцип у Договорі про заснування ЄС, вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Так, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом - статтею 310 ЦК України. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України визначено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Так, ЄСПЛ у своєму рішенні від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» вказав на те, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року). ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Прокопович проти Росії» вказав на те, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. При цьому, у рішенні ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» вказано на те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх без оцінки законності такого виселення, яке фактично є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Так, позивач стверджує про те, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні майном, бо не пускають його до квартири, а їх проживання у ній перешкоджає йому у реалізації його права на володіння нею, оскільки він не має можливості здати її в оренду. Однак суд не приймає вказані доводи позивача, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. Так, зокрема, з постанови державного виконавця Чечелівського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Дніпро Савенко О.О. про закінчення виконавчого провадження ВП № 65699899 від 19 липня 2021 року вбачається, що виконавче провадження закрито у зв`язку з усуненням [PERSON] , з малолітньою дитиною [PERSON] , перешкод [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення до відкриття виконавчого провадження, про що складений акт державного виконавця від 16 липня 2021 року (том 1, а. с. 217). При цьому, судом встановлено, а сторонами у справі не оспорено, що відповідачка є донькою позивача, а малолітній [PERSON] його онуком, які до того ж не мають іншого житла, натомість позивач є також власником іншої квартири, в якій він фактично і проживає. Таким чином, виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло та недобросовісності дій позивача, внаслідок яких відповідачі можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. Суд зазначає, що виселення відповідачів з квартири, яка є їх єдиним житлом у контексті порівняння із порушенням права позивача на володіння та розпорядження ним, через неможливість останнім здати його в оренду, бо безпосередньої потреби в житлі він немає, оскільки є також власником іншої квартири в якій він і проживає, є явно не співмірним, оскільки вказане призведе до втрати єдиного житла та надмірних витрат відповідачів, отже необхідного балансу між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються не буде дотримано. Разом з цим, суд зазначає про те, що позивачем не надано суду жодного доказу, який би підтверджував як створення відповідачами позивачу перешкод у користуванні ним вказаним майном, так і нагальну суспільну необхідність виселення відповідачів з єдиного житла, яке вони мають та в якому постійно та відкрито тривалий час проживають. Також, слід зазначити, що приписами ст. 391 ЦК України, за своє суттю передбачено можливість власника усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, однак судом не було встановлено, що відповідачі чинять будь-які перешкоди позивачу а навпаки встановлено, що останні в добровільному порядку до відкриття виконавчого провадження звільнили квартиру. Суд зазначає, що доводи позивача про те, що проживання відповідачів у спірній квартирі є перешкоджанням йому у володінні та розпорядженні своє власністю, зокрема те, що він не може здати в оренду дану квартиру, також спростовуються наступним. Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц вказала на те, що у всякому разі, неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Зважаючи на те, що квартира [ADDRESS] є єдиним житлом відповідачів, суд дійшов обґрунтованого висновку, що по своїй суті втручання у право на мирне володіння майном позивача не є пропорційним визначеним цілям та за своїми наслідками призведуть до втручання у право відповідачів на повагу до їх житла, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, що призведе до втрати єдиного житла та надмірних витрат відповідачів, отже необхідного балансу між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються не буде дотримано. Таким чином, суд дійшов переконливого висновку щодо того, що тривале відповідача у спірному домоволодінні на сьогодні є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним їм в розумінні ст. 8 Конвенції. Виселення відповідачів може призвести до виникнення негативних для них наслідків, пов`язаних з відсутністю в осіб житла, а з урахуванням їх майнового стану, навіть оренда відповідного житла буде надмірним тягарем для них. У статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що право користування відповідачами вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені п. 2 ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції, при цьому виселення відповідачів із вказаної квартири є невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 по справі № 569/4373/16-ц, а також Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 15 січня 2020 року по справі № 754/613/18-ц. З огляду на вкладене враховуючи те, що постановою Верховного Суду від 01 вересня 2021 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2021 року, яке було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року та, якими, в свою чергу, було усунуто перешкоди [PERSON] в користуванні квартирою шляхом виселення [PERSON] та малолітнього [PERSON] з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення, у цій справі скасовано, суд доходить висновку про обґрунтованість заяви відповідачки про поворот виконання рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2021 року у цій справі, у зв`язку з чим, суд вважає за доцільне задовольнити її та допустити поворот виконання рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2021 року у цивільній справі № 204/7582/19 шляхом вселення відповідачів до квартири [ADDRESS] . За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96). ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. З огляду на викладе, враховуючи те, що відповідачі тривалий час проживали в квартирі [ADDRESS] , іншого житла не мають, приймаючи до уваги їх майновий стан, відповідно до якого навіть оренда відповідного житла буде для них надмірним тягарем, беручи до уваги відсутність будь-яких доказів їх перешкоджання у користуванні спірним домоволодінням позивачу, суд дійшов обґрунтованого та переконливого висновку про те, що по своїй суті втручання у право на мирне володіння майном позивача не є пропорційним визначеним цілям та за своїми наслідками призведуть до втручання у право відповідачів на повагу до їх житла, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, що призведе до втрати єдиного житла та надмірних витрат відповідачів, отже необхідного балансу між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються, не буде дотримано, а відтак підстави для задоволення позову відсутні. За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed