Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

27 березня 2018 року [PERSON] , посилаючись на ст. 365 ЦК України, звернувся до суду з позовною заявою про припинення права спільної часткової власності [PERSON] на 2/9 частини житлового будинку [ADDRESS] , визнання за ним права власності на 2\\9 частини цього житлового будинку, посилаючись на те, що, згідно зі свідоцтвом від 29.06.1982 року про право власності у порядку спадкування за заповітом, він є власником 7/18 частин зазначеного житлового будинку, відповідачеві [PERSON] за договором дарування від 20.06.2006 року належить 2/9 частини будинку, однак вона у цьому житловому будинку не мешкає. Згідно з висновком за № 023/2018 від 08.02.2018 року судового експерта Скибінської Т.М., виділити 2/9 частини житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , ранкова вартість якої складає 118650,0 грн., технічно неможливо. Відповідно до ст.14,33 ЦПК України, авторозподілом визначено для розгляду справи суддю Пучкову І.М. Після виконання [PERSON] ухвали суду від 02.04.2018 р. про залишення позову без руху, 17.05.2018 року справу прийнято до провадження і призначено до підготовчого судового засідання. Відповідач [PERSON] надала 03.12.2018 року відзив на позов, просила відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позивач здійснив незаконну реконструкцію житлового будинку та отримав новий технічний паспорт від 10.12.2019 року з новим планом на житловий будинок за літ. «А», в якому площа зменшилась у кілька разів, у порівнянні до площі, що відображена у плані технічного паспорту від 25.05.2006 року, тому, виходячи з нового плану (згідно з яким проводилась експертиза), за висновком експерта Скибінської Т.М. не вдалось технічно виділити 2/9 частини житлового будинку. Відповідач стверджує, що якщо б експертиза проводилась за планом технічного паспорту від 25.05.2006 року, висновки експерта іншими. Ухвалою суду від 11.12.2018 року провадження у справі було зупинено до розгляду судом цивільної справи № 520/17155/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган піки і піклування, про визнання права власності, зобов`язання вчинити певні дії та визнання технічного паспорту недійсним. Рішенням Київського райсуду м. Одеси від 05.06.2019 року позов [PERSON] залишено без задоволення. Постановою Верховного Суду від 25.05.2021 року касаційна скарга [PERSON] на рішення районного суду і постанову Одеського апеляційного суду також залишена без задоволення. Ухвалою суду від 06.09.2021 року провадження у справі відновлено, справу призначено до розгляду по суті в судовому засіданні. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Козирська О.Є. - вимоги позову підтримали у повному обсязі. Відповідач, її представник після відновлення провадження у справі не з`являлися до судових засідань, про дату, час і місце розгляду справи неодноразово сповіщались.29 серпня 2022 року на електронну адресу суду від представника відповідача - адвоката Сендика О.О. надійшло клопотання про розгляд справи без їхньої з відповідачем участі, водночас повідомив, що вони свою правову позицію підтримують, та просять у позовних вимогах відмовити повністю. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] позов [PERSON] підтримав. Суд, заслухавши сторону позивача, третью особу, дослідивши наявні матеріали справи та докази, встановив,що житловий будинок, літ. «А», з господарськими спорудами, по [ADDRESS] , у 1982 році належав на праві спільної часткової власності: [PERSON] - 7/18 частин на підставі свідоцтва від 29.06.1982 року про право на спадщину за заповітом, за реєстровим номером 3-4722; [PERSON] - 7/18 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.06.1982 року, за реєстровим № 3-4722; [PERSON] - 2/9 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.07.1982 року, за реєстром №3-5524. Згідно з договором дарування від 20.06.2006 року, [PERSON] (після реєстрації шлюбу - [PERSON] ) отримала від [PERSON] у власність 2/9 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться у [ADDRESS] , та складається в цілому з однієї житлової будівлі 33,8 кв.м житлової площі, що зазначена в схематичному плані літерою «А», з будівлями та спорудами, що зазначені літерами» «Г» - вбиральня, №1-7 - огорожа, І- мостіння, що розташовані на земельній ділянці, розміром 515 кв.м. Позивач доводить, що [PERSON] будинком не користається, не несе будь-яких витрат на його утримання, спільне володіння та користування будинком є неможливим, виділити в самостійний об`єкт нерухомості 2/9 частини будинку технічно неможливо, а також, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Посилаючись на положення ст.365 ЦК України, позивач просить ухвалити рішення, яким припинити право власності [PERSON] на 2/9 частини у житловому будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] , і визнати за ним право власності на цю частину житлового будинку з господарськими спорудами. На обґрунтування своїх вимог, позивач посилається на висновок №023/2018 судової будівельно-технічної експертизи, що виконаний 08.02.2018 року та поданий разом з позовною заявою. Експерт зазначив, що 2/9 частки житлового будинку є незначними; виходячи з розміру будинку під літ « А» на час укладення договору дарування у 2006 році, співвласникові 2/9 часток ідеально належать 12,6 кв.м. загальної площі будинку, що значно менше площі, яка є необхідною для облаштування самостійної квартири відповідно до вимог ДБН В.2.2-15-2005( 22,0 кв.м); виділити 2/9 частини житлового будинку з надвірними спорудами технічно не надається можливим. У висновку експерта визначена ринкова вартість 2\\9 частин домоволодіння [ADDRESS] , станом на час проведення експертного дослідження - 118650 грн. (що на той час дорівнювало 4375 дол. США). Згідно з банківською квитанцією, [PERSON] перерахував на рахунок ТУ ДСА України в Одеській області 118650 грн. У відзиві [PERSON] , не визнаючи позов, стверджувала, що внаслідок реконструкції домоволодіння, яку позивач виконав без її, як співвласника, згоди, загальна площа домоволодіння збільшилась до 121,6 кв.м., експерт зобов`язаний був проводити розрахунки ідеальних часток співвласників саме з цього розміру площі домоволодіння. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] , визнаючи позов, пояснив, [PERSON] ніколи не користувалась належною їй частиною будинку, не несла витрат щодо утримання будинку, спільне з відповідачем користування будинком є неможливим. Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає з наступних підстав. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, що передбачений статтею 41 Конституції України, - право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому, право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що відсутність конструкції ("за наявності одночасно") в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. У цій постанові Великої Палати Верховного Суду також вказано, що «за загальним правилом, при вирішенні справ про виділ в натурі часток житлового будинку, що є спільною частковою власністю, судам слід мати на увазі, що при неможливості виділу частки в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутньої такої згоди - судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий у даному населеному пункту чи місцевості. Для її визначення за необхідності призначається експертиза. В окремих випадках, суд може врахувати конкретні обставини справи і за відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншим житлом». Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини 1 статті 365 ЦК за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Таким чином, для можливості задоволення позову про припинення права особи на частку у спільному майні повинно бути доведено, що така частка є незначною і не може бути виділена в натурі; та/або річ є неподільною; та/або спільне володіння і користування майном є неможливим. Крім того, обов`язковою умовою припинення є вимога, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи з технічних характеристик спірного об`єкта нерухомості можна було б дійти висновку, що 2/9 частки спірного домоволодіння, яка належить [PERSON] , є незначною та житловий будинок в цілому на даний час є неподільною річчю. Проте, позивачем не спростовані доводи відповідача щодо правильності технічного висновку. Матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження неможливості спільного володіння і користування житловим будинком, як то передбачено п.3 ч.1 ст. 365 ЦК України. Навпаки, за наданими в судовому засіданні показаннями позивача, у спірному житловому будинку відповідач не мешкає, отже, слід констатувати про відсутність підстав, визначених п.3 ч.1 ст. 365 ЦК України. Крім того, у провадженні Київського районного суду м. Одеси перебуває на розгляді цивільна справа № 947/33992/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про вселення та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні власністю. Припинення права власності [PERSON] на 2/9 частки домоволодіння завдасть їй істотної шкоди, крім того, грошова компенсація в сумі 118 650 грн., що внесена позивачем на депозитний рахунок суду, не дасть відповідачеві можливості придбати інше житлове приміщення. З матеріалів справи вбачається, що відповідачеві [PERSON] на праві спільної часткової власності (1/3 частка ) належить квартира [ADDRESS] , загальна площа якої становить 29 кв.м. Відповідач [PERSON] виховує двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці Європейський суд з прав людини напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що припинення права власності [PERSON] на частку у спільному майні завдасть істотної шкоди її інтересам та інтересам її малолітніх дітей, тобто, покладе на неї індивідуальний та надмірний тягар, а задоволення позову не буде пропорційним визначеним цілям, що є підставою для відмови в задоволенні цього позову. За таких обставин, оскільки позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 2/9 частки спірного будинку могли бути задоволенні лише в разі задоволення вимоги про припинення права власності відповідача на належну їй 2/9 частки у спірному будинку, то такі вимоги також не підлягають до задоволення, як похідні. Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, і, як наслідок, відмову в їх задоволенні в повному обсязі. За змістом ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Outcome: dismissed