Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

18.11.2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] , [PERSON] в інтересах малолітніх: [PERSON] , [PERSON] ; третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог служба у справах дітей Виконавчого комітету Володимирської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вказаний позов мотивував тим, що йому на праві власності належить будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку зареєстрована дочка [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 03 листопада 2020 року дочка позивача разом з дітьми виїхали з будинку та винайняли інше житло. На неодноразові прохання позивача про зняття з реєстрації відповідач [PERSON] не реагує. На думку позивача реєстрація відповідача та її неповнолітніх дітей перешкоджає здійсненню ним права власності, а саме користування та розпорядження майном, а також створює певні незручності матеріального характеру в частині оплати комунальних послуг. Позивач просив суд визнати відповідача та її малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . В судовому засіданні: Позивач заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити, в подальшому подав заяву про завершення слухання справи за його відсутності. Відповідач позов не визнала, суду пояснила, що вона є дочкою позивача. Вона з дітьми проживала в будинку батька, оплачувала комунальні послуги. Вона була вимушена покинути будинок, оскільки між нею та батьком виник конфлікт. З лютого 2022 року вимушено виїхала з дітьми за межі України у зв`язку із збройним конфліктом. В серпні 2022 року повернулася в м. Володимир. Вимушена винаймати житло, оскільки батько не впустив їх додому. За орендоване житло сплачує 3000,00 грн. та комунальні послуги. Працює, але має мінімальну заробітну плату 6000,00 грн. Діти знаходяться на її утриманні. Чоловік знаходиться за межами України. Просила відмовити у задоволенні позову, оскільки іншого житла, ніж будинок батька ані вона ані її діти не мають. Має намір помиритися з батьком та повернутися додому. Представник третьої особи просила суд відмовити у задоволенні позову та надала суду відповідний висновок про недоцільність визнання малолітніх відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Окрім вказаного висловилася про можливість вирішення питання отримання субсидії позивачем без зняття відповідачів з реєстрації шляхом отримання відповідної довідки про проживаючих осіб. Процесуальні дії суду по справі: Справа надійшла до суду 18.11.2021 року. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 09.12.2021 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 28.12.2021 року підготовче провадження у справі було закрите та призначено розгляд справи по суті. Згідно протоколу повторного авторозподілу справа надійшла в провадження судді Кусік І.В. 18.05.2022 року. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] . Згідно даних з домової книги будинку [ADDRESS] відповідачі зареєстровані в даному будинку. \~ \~ \~ \~Згідно висновку, затвердженого рішенням Володимирською міською радою Волинської області №246 від 21.07.2022 року комісія з питань захисту прав дитини та виконавчий комітет Володимирської міської ради Волинської області, як орган опіки та піклування, виходячі виключно з інтересів дітей, вважає недоцільним зняти з реєстрації малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Оцінивши та дослідивши всі надані позивачем докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Положеннями ст.ст. 150, 156 ЖК України вказано, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно положень\~ст.\~405\~ЦК України\~члени сім`ї\~власника житла,\~які проживають\~разом з\~ним,\~мають право\~на користування\~цим житлом\~відповідно до\~закону. Житлове\~приміщення,\~яке вони\~мають право\~займати,\~визначається його\~власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Постановою Верховного Суду від 18.03.2020 року по справі № 182/6536/13-ц визначено, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~-\~строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Положеннями статті\~64\~ч.\~2,\~3\~ЖК України визначено,\~що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в\~частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Ретельно дослідивши обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності відповідача за адресою реєстрації, суд дійшов наступного: Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] є донькою позивача, а її малолітні діти, відповідно його онуками. Таким чином, в силу вимог ст. 64 ч. 2, 3, ст. 156 ЖК України відповідачі, на рівні з позивачем мають право на користування даним житлом. Судом встановлено, що відповідач разом з дітьми покинула будинок, що належить батькові (позивачу) вимушено і іншого житла а ні вона а ні її діти не мають. Відповідач має бажання повернутися до батьківського будинку і вирішити сімейний конфлікт. Посилання позивача на те, що відповідач покинула спірне помешкання добровільно спростовується поясненнями відповідачки яка вказала, що позивач на ґрунті сімейного конфлікту створив такі нестерпні умови для проживання в будинку, і вона з дітьми була вимушена виїхати з будинку разом з дітьми, наміру добровільно виїжджати з місця проживання вона не мала, бажає повернутися до будинку батьків. Доказів протилежного позивачами не надано, а судом не встановлено. \~ \~ \~ \~Крім того згідно висновку, затвердженого рішенням Володимирською міською радою Волинської області №246 від 21.07.2022 року комісія з питань захисту прав дитини та виконавчий комітет Володимирської міської ради Волинської області, як орган опіки та піклування, виходячі виключно з інтересів дітей, вважає недоцільним зняти з реєстрації малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно ст.ст. 80, 81 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів на підтвердження факту втрати відповідачкою та її дітей права користування даним житлом, а також порушення положень частини першої\~статті 116 ЖК Української РСР, матеріали справи не містять, позивач таких доказів не подав, що в силу вимог ст. 12, 81 ЦПК України, є їх процесуальним обов`язком. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року). Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується\~Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не було надано суду доказів того, що відповідач, як член його родини в розумінні ст. 64, 156 ЖК України, більше року не проживає за місцем реєстрації, даних про відсутність поважних причин для його не проживання в спірному помешканні позивачем не доведено, а судом не встановлено, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed