Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову позивач зазначив, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Окрім позивача, його дружини та сина у вказаному житловому приміщенні зареєстровані дружина сина [PERSON] та її брат [PERSON] . Разом з тим, відповідачі тривалий час, більше року, в будинку не проживають, однак добровільно з реєстраційного обліку місця проживання не знімаються, чим порушують права позивача на користування та розпорядження майном як власника. На підставі викладеного, [PERSON] змушений звернутись до суду та просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном і визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 22 лютого 2022 року відкрито загальне позовне провадження. Сторони в судове засідання не з`явились, в поданих на адресу суду заявах просили розглядати справу за їх відсутності. При цьому позивач позов підтримав, а відповідачі не заперечували проти задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, оцінивши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи та докази, суд доходить таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено,\~що [PERSON] \~являється власником\~житлового будинку,\~розташованого за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~що підтверджується копією\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~заповітом від 18.04.2005 (а.с. 7). Згідно з довідками № 110 від 24.01.2022, № 190/0/2-22 від 31.01.2022, № 327/0/2-22 від 21.02.2022, виданими виконкомом Юр`ївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області, у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , окрім позивача, зареєстровані дружина його сина [PERSON] та її брат [PERSON] , при цьому останні у будинку не проживають (а.с. 8). Як виходить з актів обстеження фактичного проживання від 24.01.2022 та від 27.01.2022, складеного комісією у складі депутата селищної ради Гоція В.В., сусідів [PERSON] і [PERSON] , відповідачі тривалий час не проживають у вищезазначеному житловому приміщенні з (а.с. 9, 10, 13). Отже, відповідачі не належать до членів сім`ї позивача, тривалий час не проживають у будинку, проте добровільно з реєстраційного обліку місця проживання не знялися, чим перешкоджають [PERSON] у здійсненні ним права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним нерухомим майном. В той же час, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач чинить перешкоди відповідачам у здійсненні ними права користування житловим приміщенням, а також, що [PERSON] та [PERSON] зверталися до суду чи інших органів влади за захистом своїх житлових прав. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР та передбачають правомочності щодо використання житла для особистого проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які\~ постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Наведені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16\~листопада 2016 р у цивільній справ № 6-709цс16. За таких обставин, враховуючи, що відповідачі не належать до членів сім`ї позивача, не проживають в житловому будинку протягом тривалого часу та визнали позовні вимоги, суд вважає необхідним задовольнити позов та визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Згідно з ч.ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Як виходить з платіжної квитанції від 25.01.2022, позивач сплатив за подання до суду позову судовий збір у розмірі 992,40 грн. (а.с.\~1). Оскільки відповідачі визнали позовні вимоги на стадії підготовчого провадження, тобто до початку розгляду справи по суті, суд вважає можливим повернути [PERSON] з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого за подання позову до суду, що складає 496,20 грн. Також відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь [PERSON] судовий збір у розмірі по 248,10 грн. з кожного.

Outcome: approved