Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що не може реалізувати своє право власності шляхом відчуження своєї 1/2 частки житлового будинку оскільки подані позивачем документи до державного реєстратора не відповідають вимогам Закону, а саме наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно. 17.06.2022 від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. 01.07.2022 ухвалою суду відкрито провадження у справі. Дослідивши письмові докази, що містяться у матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 28 квітня 1979 року між мною, [PERSON] та [PERSON] , відділом РАГС Баришівського району Київської області був зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу була зроблена відповідна запис за №32, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 28.08.1979 (а.с. 10). [PERSON] , рішенням виконавчого комітету № її від 28 березня 1989 року була виділена земельна ділянка під будівництво індивідуального житлового будинку в [ADDRESS] площею 0,07 га. із земель державного фонду (а.с. 15). 25 листопада 1998 року державною приймальною комісією Баришівської селищної ради, побудоване позивачем та її чоловіком домоволодіння, було прийняте в експлуатацію, а рішенням відповідної ради від 25 листопада 1998 року за № 125.2 було надано дозвіл на оформлення документів на право власності (а.с. 25). Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями від 26 листопада 1998 року, житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . Дане свідоцтво записане в реєстрову книгу за № із за реєстровим номером 2255 від 30.11.1998 (а.с. 26). 15.11.2001 рішенням Баришівського районного суду Київської області у справі №2-323 задоволено позовні вимоги [PERSON] та виключено з акту опису і арешту майна від 22 червня 2001 року одну другу частину житлового будинку по [ADDRESS] , а саме: на 1/2 прихожої за №1-1 площею29.00 м.кв., кухню №1-2 площею 14.30 м. кв., жилу кімнату №1-4 площею 17.30 м.кв., жилу кімнату №1-5 площею 28.50 м.кв., коридор №1-3 площею 2.80 м.кв. з підвальними приміщеннями під житловою кімнатою №1-4 (а.с. 11). Свої позовні вимоги [PERSON] у вищевказаній справі обґрунтовувала тим, що з метою забезпечення виконання рішення суду по стягнення боргу з її чоловіка [PERSON] , державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Баришівського районного управління юстиції був складений Акт опису та арешту майна по [ADDRESS] , а саме: на 1/2 прихожої за №1-1 площею29.00 м.кв., кухню №1-2 площею 14.30 м. кв., жилу кімнату №1-4 площею 17.30 м.кв., жилу кімнату №1-5 площею 28.50 м.кв., коридор №1-3 площею 2.80 м.кв. з підвальними приміщеннями під житловою кімнатою №1-4. Однак, [PERSON] , як дружина боржника, має право на одну другу частину вказаного будинку, оскільки будували будинок [PERSON] та [PERSON] під час подружнього життя. 02 жовтня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Баришівського районного управління юстиції Київської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу від 02.10.2002 року за № 74 зроблено відповідний запис та видане свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 10). Маючи намір на відчуження своєї частини домоволодіння на користь дочки, позивач звернулась до державного реєстратора з приводу державної реєстрації свого права на частку в домоволодінні. Однак, рішенням державного реєстратора від 31.01.2022 позивачу відмовлено в здійсненні реєстраційних дій в зв`язку з тим, що подані документи не відповідають вимогам Закону, а саме наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно (а.с. 55). За таких обставин позивач вважаю, що суд має захистити її право власності на 1/2 частину домоволодіння шляхом визнання за нею права власності. Положеннями статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом. Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Норми ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з частиною першою статті 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами першою-третьою статті 358 Цивільного кодексу України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до ст. 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 86 Земельного кодексу України, є спільною частковою власністю. У частинах 1 та 2 ст. 182 Цивільного кодексу України зазначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Частиною 4 ст. 334 Цивільного кодексу України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 Цивільного кодексу України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. У постановах Верховного Суду України від 3 червня, 1 липня, 16 грудня 2015 року, наданих для підтвердження невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у них висновкам, та ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року (6-31644ск15), 23 грудня 2015 року (6-25963ск15), 27 квітня 2016 року, наданих заявником як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, міститься висновок суду про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. До наступного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 07.09.2016 у справі № 6-801цс16: «Норми Сімейного кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи\~\~норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя». Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 вказується, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Судом встановлено, що колишній чоловік позивача [PERSON] є власником спірного житлового будинку, що підтверджується наданими позивачем документами, а саме: копія Акту державної прийомки в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 24.11.1993 (а.с. 23 -24), копія рішення Виконавчого комітету Баришівської селищної ради №125.2 від 25.11.1998 Про оформлення права особистої власності на житловий будинок в [ADDRESS] на ім`я [PERSON] (а.с. 25), копія Свідоцтва про право власнсоті на житловий будинок від 26.11.998 (а.с. 26), копія Технічного паспорта від 10.12.2021 (а.с. 27 32). Суд звертає увагу на те, що шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано у 2002 році, рішення Баришівського районного суду про виключення з акту опису і арешту майна Ѕ частини спірного будинку винесено у 2001 році. Позивач звернулась до суду з позовною заявою про поділ спільного майна подружжя у 2022 році. Суду не надано доказів, що за позивачем визнавалось право власності на Ѕ частину вказаного будинку. Вирішуючи питання про початок перебігу строку позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності. Зазначена позиція Верховного Суду викладена в постановах по справі № 2-142/2011 від 06 лютого 2019 року, по справі 590/460/16-ц від 03 жовтня 2018 року, по справі № 6-258цс15 від 23 вересня 2015 року, по справі № 2 647/1683/15-ц від 28 лютого 2018 року. Проте, у своїй позовній заяві позивач жодним чином не обгрунтовує чому вона звернулась до суду з даним позовом через десять років після розірвання шлюбу. Крім того, Суд звертає увагу на те, що позивачем не доведено як саме відповідач у даній справі [PERSON] порушив право власнсоті позивача на її 1/2 частку на житловий будинок, який належить на праві власності колишньому чоловіку позивача [PERSON] . Враховуючи всі обставини по справі, Суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed