Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] у грудні 2017 року звернулися до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 30.03.2012 року шляхом написання письмової розписки та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.10.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Могилевич Л.В., за реєстром №2476. В обґрунтування даного позову зазначили, що у власності позивачів перебувала земельна ділянка площею 2,81 га. 13.02.2008 року відповідач [PERSON] шахрайським способом отримав довіреність на представництво інтересів [PERSON] на право розпорядження належною йому земельною ділянкою площею 2,0 га та заяву від імені [PERSON] про згоду на продаж землі. В подальшому, використовуючи вказані документи, продав частину належної позивачам земельної ділянки площею 1,75 га, а отримані від продажу грошові кошти у сумі 120000 грн. привласнив. У 2010 році від голови сільської ради позивачі довідались про відчуження належної їм земельної ділянки на користь третіх осіб та звернулись у поліцію. Вироком Яремчанського міського суду від 30.03.2012 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст.190, ч.2 ст.358, ч.3 ст.358 КК України. Представництво інтересів потерпілого [PERSON] у даному кримінальному провадженні здійснював адвокат [PERSON], який відкликав поданий цивільний позов та запропонував позивачу отримати відшкодування завданої шкоди шляхом написання [PERSON] боргової розписки. У день винесення вироку 30.03.2012 року [PERSON] написав розписку в якій вказав, що позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 400000 грн, які зобов`язується повернути протягом 24 місяців, тобто в строк до 30.03.2014 року. Таким чином адвокат [PERSON] ввівши в оману [PERSON] сприяв укладенню фіктивного договору позики, який між сторонами ніколи не укладався. Ознаками фіктивності даного договору є той факт, що у позивачі ніколи не володіли грошовими коштами у вказаному розмірі і [PERSON] не отримував їх в борг у [PERSON] , а також відповідачу [PERSON] було відомо про відсутність у [PERSON] необхідних коштів для виконання боргових зобов`язань та відсутність у нього майна, на яке може бути звернуто стягнення. Враховуючи те, що [PERSON] представляв інтереси позивача як потерпілого та повинен був діяти виключно в його інтересах, останній погодився на отримання такої розписки, до кінця не розуміючи її змісту. Наявність даної розписки стала підставою для пом`якшення вироку [PERSON] , оскільки свідчила про факт погашення ним завданих збитків. Оскільки у визначений строк [PERSON] грошові кошти не повернув у 2016 році позивач звернувся до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики, який був задоволений у повному обсязі, однак рішення суду не може бути виконане через відсутність у [PERSON] будь-якого майна та реального наміру повертати кошти. Із урахуванням наведеного розписка від 30.03.2012 року є недійсним правочином, вчиненим під впливом помилки та обману, за умови зловмисної домовленості відповідачів, а тому виникла необхідність у визнанні недійсним договору позики, що стане в подальшому підставою для перегляду вироку та відшкодування шкоди. В подальшому, після завершення розгляду кримінального провадження та повернення у власність позивачів земельної ділянки між [PERSON] та дружиною [PERSON] - [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,25 га, який також є фіктивним. Зазначений договір укладався з метою розрахунку з [PERSON] за надані юридичні послуги, однак такі надавались неналежним чином, в інтересах інших осіб та фактично не були надані у повному обсязі. Вказана у договорі вартість земельної ділянки є значно заниженою, жодних грошових коштів за відчуження земельної ділянки позивачі не отримували, а після укладення договору адвокати [PERSON] припинив будь-яке юридичне обслуговування, хоча у власність позивача та його доньки не було повернуто ще 0,8081 га земель, викрадених [PERSON] та пов`язаними особами. Таким чином, вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки є недійсним, при його укладенні сторону продавця було введено в оману щодо наслідків правочину та не повідомлено про те, що будь-які юридичні послуги надалі надаватись не будуть. Із урахуванням наведеного просять позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 12.12.2017 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до попереднього судового розгляду. 12.01.2018 року відповідачем [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності, в обґрунтування якої зазначено, що оскаржуваний договір купівлі-продажу земельної ділянки був укладений між [PERSON] та [PERSON] 14.10.2013 року, а позивачі звернулись до суду лише 07.12.2017 року, тобто за межами трирічного строку позовної давності, який до зазначеної вимоги сплив 14.10.2016 року. Відповідно до розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №340 від 06.03.2018 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв"язку із продовженням терміну відрядження судді дану справу повторно передано у провадження судді Іванова А.П. Ухвалою від 20.03.2018 року дану справу прийнято до провадження суддею Івановим А.П. та призначено у ній підготовче судове засідання. 15.05.2018 року позивачами подано заперечення на заяву про застосування строку позовної давності, у якій зазначено, що строк позовної давності підлягає обчисленню не з моменту укладення оскаржуваного договору, а з моменту, коли [PERSON] довідався про порушення свого права на отримання правової допомоги та якісних юридичних послуг з метою повного та всебічного захисту його інтересів. Тому дана заява про застосування строків позовної давності є необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення. Ухвалою суду від 16.07.2018 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті. Відповідно до розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №296 від 03.04.2019 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв"язку із закінченням повноважень попереднього складу суду(закінчення терміну відрядження судді Іванова А.П.) дану справу передано у провадження судді Польської М.В. Ухвалою від 07.05.2019 року дану справу прийнято до провадження суддею Польською М.В. та призначено у ній підготовче судове засідання. Ухвалою від 03.07.2019 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів у приватного нотаріуса Могилевич Л.В. Ухвалою суду від 02.12.2019 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті. Відповідно до розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №118 від 03.08.2020 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв`язку із закінченням повноважень попереднього складу суду (закінчення терміну відрядження судді Польської М.В.) дану справу передано у провадження судді Остап`юк М.В. Ухвалою від 05.03.2021 року задоволено самовідвід судді Остап`юк М.В. від розгляду даної справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.03.2021 року дану справу передано у провадження судді Ваврійчук Т.Л. Ухвалою від 23.03.2021 року дану справу прийнято до провадження суддею Ваврійчук Т.Л. та призначено у ній підготовче судове засідання. 23.04.2021 року позивачі направили до суду письмові пояснення, в яких вказали, що у користуванні в їхній сім`ї перебувала земельна ділянка, загальною площею 2,81 га. 13.02.2008 року та 07.03.2008 року [PERSON] , діючи у злочинній змові з невстановленими особами, візуально схожими на позивачів та достовірно знаючи, що останні йому жодних повноважень відчужувати земельну ділянку площею 2,00 га не надавали, звернувся до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Юрчака О.В., який на підставі завідомо неправдивих відомостей, наданих [PERSON] та невстановленими досудовим слідством особами виготовив та посвідчив довіреність, згідно з умовами якої [PERSON] уповноважив [PERSON] користуватися та розпоряджатися належною позивачу згідно державного акту на право приватної власності на землю І-ІФ №001273 від 30.08.1996 року земельною ділянкою площею 2,00 га, а також заяву відповідно до якої [PERSON] надає згоду своєму чоловікові продати зазначену земельну ділянку площею 2,0 га. Володіючи державним актом на право приватної власності на землю І-ІФ №001273 від 30.08.1996 року, довіреністю від імені [PERSON] та заявою від імені [PERSON] . 11.03.2008 року [PERSON] продав [PERSON] від імені якої діяв [PERSON] , частину належної позивачам земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства,що розташована в [ADDRESS] , площею 1,7500 га. Після оформлення договору купівлі-продажу земельної [PERSON] особисто отримав від [PERSON] кошти в сумі 120000 грн., які привласнив і [PERSON] не повернув. Через деякий час [PERSON] повернув [PERSON] копію державного акту на право приватної власності на землю І-ІФ №001273 від 30.08.1996 року, візуально схожу на оригінал та паспорт громадянина України, при цьому не інформував його про продаж належної йому частини земельної ділянки. В жовтні 2010 року позивачу від сільського голови стало відомо, що його земельну ділянку [PERSON] продав. 17.07.2008 року [PERSON] на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу відчужила [PERSON] земельні ділянки площею 0,2500 га та 0,8081 га, які розташовані в [ADDRESS] , за ціною 105000 грн. Вироком Яремчанського міського суду від 30.03.2012 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.2 ст.358, ч.3 ст.358 КК України. Також вказали, що розписка від 30.03.2012 року, надана [PERSON] , за якою він нібито позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 400000 грн. є недійсним правочином, оскільки такий правочин вчинений під впливом помилки та обману, за умови зловмисної домовленості адвоката [PERSON], який представляв інтереси [PERSON] , з [PERSON] та був спрямований на уникнення відповідальності останнім за вчинені злочини. Крім того, недійсним є договір купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки жодних грошових коштів [PERSON] за нього не отримував, сума, яка вказана в договорі є нереальною, ціна договору є заниженою більше, ніж у 5 разів, а сам договір укладався для сплати адвокату [PERSON] вартості неналежно та не в повному обсязі наданих юридичних послуг. 01.10.2021 року судом постановлено ухвалу про витребування доказів у справі. Ухвалою від 26.10.2021 року підготовче провадження у вказаній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Вказали, що у користуванні їхньої сім`ї перебувала земельна ділянка площею 3.0 га, у 1996 році під час приватизації [PERSON] був виданий державний акт на право власності на землю на ділянку розміром 2.0 га. Відповідач [PERSON] є їх родичем та займався земельними питаннями. У 2008 році [PERSON] показав останньому наявний у нього державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2,0 га на що [PERSON] сказав, що старі державні акти вже є недійсними та треба виготовити нові документи. З цією метою [PERSON] надав йому свій паспорт та державний акт. Окрім цього, [PERSON] сказав, що ділянку площею 1,0 га, яка була у їхньому користуванні треба приватизувати на його дочку, на що вони погодились та домовились, що [PERSON] з цієї землі продасть ділянку площею 0,4 га та поверне їм кошти. Через деякий час [PERSON] повернув їм, як в подальшому з`ясувалось підроблені копії паспорта та державного акту на право власності на землю, приховавши той факт, що продав частину належної [PERSON] ділянки площею 1,75 га. У 2010 році від сільського голови вони довідались про відчуження їхньої ділянки та звернулись із заявою у правоохоронні органи. В ході досудового розслідування було встановлено, що [PERSON] була використана підроблена довіреність від імені [PERSON] та заява [PERSON] про згоду на продаж землі. Під час судового розгляду кримінального провадження необхідно було подати цивільний позов і їм порадили укласти угоду з адвокатом. Відповідач [PERSON] представляв інтереси [PERSON] як потерпілого у кримінальному провадженні, саме він порадив відмовитись від цивільного позову у кримінальному провадженні та укласти з [PERSON] договір позики на суму 400000 грн.-це кошти, які відповідач мав повернути їм за продаж земельної ділянки їхньої дочки площею 0,8081 га. Боргова розписка була написана [PERSON] у день винесення вироку та послужила підставою для пом`якшення призначеного йому покарання. Після вироку адвокат [PERSON] сказав, що оскільки позивачі не мають коштів на оплату гонорару він погоджується щоб вони переоформили на нього 0,25 га землі і 14.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки. Протягом двох років [PERSON] жодних коштів їм не повернув, на телефонні дзвінки не відповідав, [PERSON] на зв`язок теж не виходив, а тому зважаючи на те, що спливав строк позовної давності вони звернулись до суду із позовом про стягнення боргу за розпискою від 30.03.2012 року. Рішенням суду борг з [PERSON] стягнуто в повному обсязі, було відкрите виконавче провадження, однак кошти вони не отримали. Вказали, що угода з адвокатом була укладена усно, однак останній у повному обсязі взяті на себе зобов`язання не виконав, оскільки їм не була повернута усі земельні ділянки, а також вони не отримали жодних коштів від [PERSON] . В подальшому [PERSON] погодився повернути їм придбану ділянку площею 0,25 га, але хотів отримати за це гроші у сумі 8000 грн., а коли вони погодились, він назвав суму 20000 грн. та перестав виходити на зв`язок. Також зазначили, що на розгляді у суді знаходиться справа за позовом їх доньки про повернення земельної ділянки площею 0,8081 га. Свідок [PERSON] - у судовому засіданні пояснила, що вона є донькою позивачів. У 2010 році вони дізнались від сільського голови, що [PERSON] шахрайським способом заволодів належною їх сім`ї земельною ділянкою. За даним фактом було порушене кримінальне провадження, потім розглядалась також цивільна справа, у суді батькам порадили адвоката [PERSON] , який повинен був допомогти повернути землю, однак скориставшись нагодою обманув батька. Також вона бачила як [PERSON] приїжджав до них додому, вибирав собі ділянку площею 0,25 га в якості оплати за надані адвокатські послуги, оскільки батьки не мали грошей для оплати. Після цього між батьком та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу землі, але пізніше вони зрозуміли, що адвокат батькові не був потрібен, оскільки земельна ділянка батькам і так мала бути повернута. В кінцевому результаті ділянку площею 0,81 га, яка була у її користуванні їм так і не повернули, а тому вона звернулась із позовом до суду. Будучи допитана в якості свідка позивач [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] представляв інтереси її чоловіка як потерпілого у кримінальному провадженні в ході судового розгляду. Після першого судового засідання прокурор порадив їм укласти угоду з адвокатом, який був потрібен щоб допомогти повернути належну їм земельну ділянку, якою [PERSON] заволодів шахрайським способом. [PERSON] переконував, що у разі призначення [PERSON] реального покарання, вони свою землю не повернуть, а тому цивільний позов у кримінальному провадженні був залишений без розгляду і поданий позов в порядку цивільнгого судочинства. Після вироку їм повернули земельну ділянку площею 1,75 га, але залишалось не вирішеним питання щодо повернення земельної ділянки площею 0,81 га, яка належала їх доньці. Після вироку [PERSON] зателефонував їй, сказав, що знає, що вони не мають грошей на оплату його послуг, а йому потрібна земля. Вона сказала, що з даного питання треба спілкуватись із її чоловіком, який погодився продати частину ділянки площею 0,25 га. Вона їздила до нотаріуса та підписала згоду на продажу землі, бо на той час чоловік вже підписав договір купівлі-продажу. В подальшому вони зрозуміли, що решту землі їм не повернуть і адвокат допомагати не буде, гроші з [PERSON] неможливо було стягнути, а тому вони почали писати скарги в прокуратуру. До них приїжджав відповідач [PERSON] , який сказав, що згідний повернути придбану у них землю, але хотів за це компенсацію у розмірі 8000 грн., на що вони погодились, тоді відповідач сказав, що потрібно заплатити 20000 грн., на цю пропозицію вони теж погодились але [PERSON] більше на зв`язок не виходив. Письмової угоди із адвокатом вона не бачила, думає, що усі домовленості були усними, також до винесення вироку у її присутності не було ніяких розмов про вартість адвокатських послуг. Коли адвокат оцінив свої послуги у розмірі вартості земельної ділянки площею 0,25 га ніяких заперечень вони з чоловіком не висловлювали, розуміли, що треба розрахуватись, але потім зрозуміли, що адвокат не надав їм послуги у повному обсязі, бо [PERSON] їм грошові кошти за земельну ділянку площею 0,81 га згідно розписки не повернув. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Заслухавши пояснення позивачів, свідка, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вироком Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 30.03.2012 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.190, ч.2 ст.358, ч.3 ст.358 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 8000 грн. На підстав ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом повного складання покарань, призначених за даним вироком та вироком Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 17.05.2011 року визначено остаточне покарання у виді штрафу у розмірі 9000 грн. Вказаним вироком встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували в дружніх стосунках. Коли [PERSON] дізнався від [PERSON] про те, що останній є власником земельної ділянки площею 2.0 га, то в нього виник умисел заволодіти зазначеною земельною ділянкою. Для здійснення задуманого [PERSON] при спілкуванні із [PERSON] складав про себе враження спеціаліста в земельних питаннях. Також розповсюджував про себе інформацію про те, що в нього є друзі, які займають керівні посади в органах державного управління. Одночасно [PERSON] в розмовах із [PERSON] розповіда , що під час виготовлення державних актів на земельні ділянки до 2000 року було допущено багато неточностей, щодо їхнього розташування та занесення до електронного реєстру, які необхідно виправити оскільки такі державні акти будуть недійсними. Одночасно [PERSON] , реалізовуючи свій умисел та зловживаючи довірою [PERSON] попросив надати йому державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку та паспорт громадянина України [PERSON] для перевірки дійсності права власності на земельну ділянку, оскільки такий акт було видано ще в 1996 році. Потерпілий [PERSON] , довіряючи [PERSON] передав останньому вказані документи. 13.02.2008 року та 07.03.2008 року [PERSON] , діючи в злочинній змові з невстановленими особами, візуально схожими на [PERSON] та [PERSON] та достовірно знаючи що останні жодних повноважень йому відчужувати земельну ділянку площею 2,00 га не надавали, звернувся до нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Юрчака О.В., який невстановлених осіб, візуально схожих на [PERSON] та [PERSON] прийняв за останніх та враховуючи завідомо неправдиві відомості, надані [PERSON] та невстановленими досудовим слідством особами виготовив та посвідчив довіреність, згідно з умовами якої [PERSON] уповноважив [PERSON] користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою площею 2,00 га, яка належить [PERSON] згідно державного акту на право приватної власності на землю І-ІФ № 001273 від 30.08.1996 року, а дружина [PERSON] - [PERSON] надала згоду своєму чоловікові продати зазначену земельну ділянку площею 2,0 га. Володіючи державним актом на право приватної власності на землю І-ІФ №001273 від 30.08.1996 року, довіреністю від імені [PERSON] та заявою від імені [PERSON] , зловживаючи довірою цих громадян та маючи на меті заволодіти їх майном шляхом шахрайства, 11.03.2008 перебуваючи у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Яремчанського міського нотаріального округу Питлюка В.І., [PERSON] , використовуючи вказані документи, продав [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , частину земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства, що розташована [ADDRESS] , площею 1,7500 га, із загальної площі 2,00 га. Після оформлення договору купівлі продажу земельної ділянки [PERSON] , [PERSON] особисто отримав від [PERSON] кошти в сумі 120000 грн., які привласнив і [PERSON] не повернув. Через деякий час [PERSON] повернув [PERSON] копію акту на право приватної власності на землю І-ІФ №001273 від 30.08.1996 року, візуально схожу на оригінал та паспорт громадянина України при цьому потерпілого не інформував про продаж належної йому частини земельної ділянки. В жовтні 2010 р. [PERSON] від сільського голови стало відомо, що його земельну ділянку [PERSON] продав. Вказаний вирок суду не оскаржувався та набрав законної сили 18 квітня 2012 року. Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 30.03.2012 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений у приватного нотаріуса Яремчанського нотаріального округу Питлюка В.І. 11.03.2008 року та зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальних дій під номером 982, відповідно до якого [PERSON] за довіреністю від [PERSON] продав [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: уч.Горішків, с.Яблуниця, Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, площею 1,7500 га недійсним. Визнано недійсним державний акт серії ЯЕ №824442 на право власності на земельну ділянку площею 1,7500 га, що знаходиться за адресою: уч.Горішків, с.Яблуниця, Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, кадастровий номер 2611093001:16:004:0177, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, виданий [PERSON] та зареєстрований в Книзі реєстрації записів державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею за №011029800109 від 27.09.2010 року, виданий на основі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.03.2008 року, зареєстрованого в реєстрі вчинення нотаріальних дій під номером 982 та скасовано його державну реєстрацію. Повернуто сторони у попередній стан, в якому вони перебували до вчинення договору купівлі-продажу, а саме зобов`язано [PERSON] повернути [PERSON] земельну ділянку площею 1,7500 га, що знаходиться на уч.Горішків, с.Яблуниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області, кадастровий номер 2611093001:16:004:0177, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. Вказане рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 20.04.2014 року. Окрім цього, 30.03.2012 року [PERSON] написав боргову розписку, в якій вказав, що позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 400000,00 грн., які зобов`язується повернути рівними частинами на протязі 24 місяців, останній день повернення коштів- 30 березня 2014 року. Заочним рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 30.11.2015 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 400000 грн. боргу та 3654 грн. судового збору. Вказаним рішенням встановлено, що 30.03.2012 року [PERSON] позичив у [PERSON] 400000 грн., які зобов`язувався повернути до 30.04.2014 року, про що свідчить розписка, надана [PERSON] . Згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, вказане рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 16.12.2015 року. Відповідно до ч.ч.4,6 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 14.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Могилевич Л.В., за реєстром №2476, відповідно до якого [PERSON] відчужив на користь [PERSON] належну йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 10.07.2013 року земельну ділянку площею 0,2500 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 261093001:16:003:0040, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. Згідно п.5 договору за погодженням сторін продаж вчинено за ціною 72500,00 грн., які покупець зобов`язується передати продавцю готівкою після узгодження проекту договору купівлі-продажу земельної ділянки. У пункті 10 договору зазначено, що договір укладено за наявності заяви згоди від дружини продавця [PERSON] - [PERSON] , та заяви згоди від чоловіка покупця [PERSON] - [PERSON] . Зі змісту п.п.6,14 договору слідує, зазначеного договору вбачається, що підписання даного договору свідчить про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін та одержання продавцем повного розрахунку за продану земельну ділянку та відсутність претензій майнового характеру до покупця, що стосувалися б питань оплати договору. Сторони договору стверджують, що у них відсутні будь-які заперечення щодо кожної із умов договору. Зміст договору та зміст наведених у ньому норм цивільного та земельного законодавства їм зрозумілий, питань, які б залишились нез`ясованими та незрозумілими немає. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна № 279417521 від 13.10.2021 року, земельна ділянка із кадастровим номером 2611093001:16:003:0040, площею 0,25 га, яка знаходиться в [ADDRESS] , цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства - належить на праві приватної власності [PERSON] . Позивачами в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що оскаржувані договори є фіктивними, вчинені ними під впливом помилки та обману, внаслідок злочинної домовленості між відповідачами, а грошові кошти за договорами передані не були. Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами суд встановив наступне. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. У відповідності до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою ст.638 ЦК передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Крім того, продавець може домовитись з іншою особою про продаж її власності від її імені. Згідно з ч.1 ст.691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст.1049 ЦК України, - позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В силу ч.1 ст.319 ЦК України, власник розпоряджається, користується та володіє своїм майном на власний розсуд. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд має з`ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Згідно роз`яснень, викладених у п.п.19, 20, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Подібні правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року у справі №756/9955/16-ц, від 01 листопада 2018 року в справі №910/18436/16, від 13 березня 2019 року в справі №757/12646/16. Як встановлено судом, 30.03.2012 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів у сумі 400000 грн. на строк до 30.03.2014 року. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Позивачами не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що оскаржуваний договір позики реально не був укладений або був укладений за інших обставин в тому числі під впливом помилки чи обману. У борговій розписці не зазначено з якою метою надаються кошти в позику, відсутнє посилання на те, що вона надана відповідачем з метою забезпечення відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням чи у зв`язку з існуванням між сторонами будь-яких інших невиконаних зобов`язань. Матеріали справи також не містять будь-яких доказів на підтвердження факту укладення договору позики внаслідок злочинної змови відповідачів [PERSON] та [PERSON] , який діяв як представник позивача [PERSON] у кримінальному провадженні. Твердження позивачів, що грошові кошти в борг не були надані, а розписка написана з метою гарантувати проведення розрахунку за відчуження [PERSON] частини належної їм земельної ділянки площею 0,8180 га не підтверджені належними та достатніми доказами, а в ході судового розгляду позивачі вказали, що дана ділянка є предметом спору у іншій справі, де позивачем виступає їх донька у користуванні якої перебувало вказане майно. Дослідженими доказами підтверджується, що з моменту написання розписки і до звернення до суду з вказаним позовом у 2017 році дійсність договору позики не ставилась під сумнів ані боржником, ані кредитором. [PERSON] в межах строку позовної давності звернувся до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики, який відповідно до рішення суду від 30.11.2015 року стягнуто на його користь у повному обсязі. Вказане рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили. При цьому, звернувшись до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики позивач розпорядився наданими йому процесуальними правами та на власний розсуд обрав спосіб захисту порушеного права, а обставини які стосувалися укладення оскаржуваного договору позики були предметом дослідження у вказаній справі. Доводи позивачів про те, що кошти за договором позики їм не повернуті, є свідченням неналежного виконання умов договору, однак дана обставина не може слугувати належною правовою підставою для визнання договору позики недійсним. При цьому суд враховує те, що [PERSON] не позбавлений можливості стягнути зазначені кошти із відповідача в порядку виконання судового рішення про стягнення боргу, яка на даний час не скасоване та є чинним. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання недійсним договору позики від 30.03.2012 року не підтверджені належними та достатніми доказами, а тому підстав для їх задоволення суд не знаходить. Окрім цього судом встановлено, що 14.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, який в установленому порядку посвідчений нотаріусом. Даний правочин укладено за наявності на це нотаріально посвідченої письмової згоди дружини продавця [PERSON] та чоловіка покупця [PERSON] про що зазначено у п.10 договору. Таким чином, даний правочин був вчинений у письмовій, нотаріально посвідченій формі. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.54 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством установлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону й дійсним намірам сторін. Частини 9-14 ст.44 Закону України «Про нотаріат» установлюють повноваження нотаріуса для встановлення дійсного наміру сторін правочину. У разі наявності сумнівів щодо уповноваженого представника, а також його цивільної дієздатності та правоздатності нотаріус має право зробити запит до відповідної фізичної чи юридичної особи. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної зі сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину відбувається шляхом установлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної зі сторін. Установлення справжніх намірів однієї зі сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна зі сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Зі змісту п.п.5,6 оскаржуваного договору купівлі-продажу вбачається, що продаж земельної ділянки вчинено за ціною 72500 грн., грошові підлягають передачі продавцю готівкою, а підписання вказаного договору засвідчує факт проведення повного розрахунку за продане майно. Своїми підписами у договорі сторони засвідчили, що умови договору відповідають їх волевиявленню, підтвердили проведення повного розрахунку та відсутність матеріальних та інших претензій один до одного. Позивач підписав договір купівлі-продажу земельної ділянки без будь-яких зауважень і застережень, що свідчить про надання ним згоди щодо всіх його істотних умов, а також про виконання покупцем обов`язку щодо сплати ціни. Додаткового підтвердження розпискою чи іншими документами проведення розрахунку за договором закон не потребує. Особливість режиму нерухомого майна визначається тим, що права на нього та правочини щодо нього підлягають державній реєстрації. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч. 1 ст. 182, ч. 4 ст. 334 ЦК України). Після укладення договору купівлі-продажу спірна земельна ділянка у той же день була зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення приватного нотаріуса Яремчанського міського нотаріального округу Могилевич Л.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 6753375 від 14.10.2013 року, номер запису про право власності 2862699. Наведене свідчить про вчинення учасниками правочину дій, спрямованих на реальне виконання договору купівлі-продажу, який укладений у належній формі та підтверджує фактичне передання майна за вказаним договором, що в свою чергу спростовує доводи позивача щодо наявності підстав для визнання зазначеного договору недійсним, з підстав викладених у ст.234 ЦК України. Таким чином, [PERSON] розпорядився належною йому земельною ділянкою, право власності на яку перейшло до [PERSON] з дотриманням усіх необхідних процедур. Позивачами не надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що даний договір укладено під впливом обману чи помилки, а також внаслідок зловмисної домовленості відповідачів. Доводи позивачів про те, що вони не отримали коштів за відчужену земельну ділянку, фактично зводяться до викладення обставин неналежного виконання умов укладеного договору, які відповідно до положень ст.230 ЦК України не дають підстав для встановлення факту введення їх в оману під час укладання договору. Дослідженими доказами підтверджується, що відповідач [PERSON] здійснював представництво інтересів позивача [PERSON] як потерпілого під час судового розгляду кримінального провадження про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.2 ст.358, ч.3 ст.358 КК України. Проте у матеріалах справі відсутній укладений між сторонами договір про надання правової допомоги за відсутності якого суд позбавлений можливості встановити його дійсні умови та перевірити наведені позивачами доводи щодо неналежного виконання умов даного договору зі сторони відповідача [PERSON] , обсяг та якість яких, за твердженням позивачів, в кінцевому результаті не відповідали досягнутим домовленостям. Позивачами не надано будь-яких інших належних та достатніх доказів на підтвердження факту існування на момент розгляду даної справи будь-яких невиконаних зобов`язань між [PERSON] та [PERSON] за вказаним договором. При цьому у ході судового розгляду [PERSON] та [PERSON] не заперечили, що оскаржуваний договір був укладений ними добровільно у зв`язку із відсутністю коштів, необхідних для розрахунку за надані юридичні послуги. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними, достовірними та достатніми доказами підстав, передбачених ст.ст.230, 234 ЦК України, для визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 жовтня 2013 року, а тому позовні вимоги в цій частині слід залишити без задоволення. Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною другою ст.78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання що у задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договору позики від 30 березня 2012 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 жовтня 2013 року слід відмовити у повному обсязі за безпідставністю. Відповідачами [PERSON] , [PERSON] подана заява про застосування строків позовної давності. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як передбачено ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Із урахуванням того, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, відсутні підстави для застосування позовної давності за заявою відповідачів [PERSON] , [PERSON] . У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у позові понесені позивачами судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі наведеного, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 158, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed