Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

Позивач 18.01.2022 року звернувся до суду з позовом до відповідачів, про витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтуванні якого зазначив, що 23 липня 2008 року між Публічним акціонерним товариством "ВТБ БАНК" та ним було укладено Кредитний договір №24-096/08-КЛ. Для забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Публічним акціонерним товариством "ВТБ БАНК" та позивачем було укладено Іпотечний договір М24-096/08-ДИ01, посвідчений 23 липня 2008 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О. за №4082. В подальшому 27 серпня 2009 року ВАТ "ВТБ Банк" звернулося до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором №24-096/08-КЛ від 23 липня 2008 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців у цивільній справі №2-2240/10 від 11 червня 2010 року позов ВАТ "ВТБ Банк" задоволено, стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] на користь ВАТ "ВТБ Банк" заборгованість за кредитним договором №24.096/08-КЛ від 23.07.2008 року в розмірі 3 307 701 (три мільйони триста сім тисяч сімсот одну) грн.. 92 коп., що станом на 14.12.2009 року за курсом НБУ складає 414 353,60 доларів США, та судовий збір в сумі 1700,00 грн. 01 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростиславом Олександровичем були прийняті рішення про державну реєстрацію права власності на належне позивачу майно: рішення індексний номер 32158071 від 01.11.2016 року «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», відповідно до якого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» зареєстровано право власності на нежиле приміщення, загальною площею 62,50 кв.м. що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що 28 серпня 2017 року ПАТ «ВТБ Банк» звернувся до суду з заявою про видачу дублікату виконавчого листа, яку в подальшому було задоволено. З огляду на обставини справи позивач зазначає, що станом на вересень 2017 року саме первісний кредитор - ПАТ «ВТБ Банк» виконував права кредитора за Кредитним договором, про що свідчить фактична поведінка банку у спірних правовідносинах щодо звернення в суд за видачею дубліката виконавчого листа. Отже на час набуття ТОВ «ФК «Поліс» права власності на предмет іпотеки в порядку ст.37 Закону України «Про іпотеку» фактичної заміни сторони за кредитним договором та передачі прав за кредитним договором не відбулося, оскільки ПАТ «ВТБ «Банк» здійснював права кредитора у спірних правовідносинах та кредитна справа перебувала у первісного кредитора. Позивач стверджує, що ТОВ «ФК «Поліс» звернулося до державного реєстратора із заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки до моменту фактичного набуття прав за кредитним договором та до моменту заміни сторони виконавчого провадження за судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості, а тому ТОВ «ФК «Поліс» не вправі був звертати стягнення на предмет іпотеки 01.11.2016 року, оскільки не володів правами за основним зобов`язанням, що свідчить про незаконність набуття права власності на предмет іпотеки 01.11.2016 року. Вказує, що в подальшому згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень право власності на спірне майно перейшло до відповідача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Вважає, що є підстави для витребування майна від відповідача, оскільки якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами. Таким чином, вказує, що право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. На підставі вищевикладеного, просив суд витребувати від [PERSON] на користь позивача нежиле приміщення, загальною площею 62,5 кв. м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , номер об`єкта нерухомого майна:1072141673101. 24.01.2022 року судом було винесено ухвалу про залишення позовної заяви без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви терміном 10 днів з дня отримання даної ухвали. 27.01.2022 року позивач надав заяву з усуненням вказаних судом недоліків у позовні заяві. 07.02.2022 року позивач подав заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 09.02.2022 року заяву позивача про забезпечення позову було задоволено частково, заборонено державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо нежилого приміщення, загальною площею 62,5 кв. м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , номер об`єкта нерухомого майна:1072141673101. 11.03.2022 року до суду надійшли відомості відділу ведення реєстру територіальної громади м. Чернівці щодо зареєстрованого місця проживання відповідача. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 16.03.2022 року, судом постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. 29.03.2022 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Хованець А.І. подав відзив на позовну заяву в якому стверджував про необґрунтованість позовних вимог позивача з огляду на наступне. 18 листопада 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ. Відповідно до п. 2.1 Договору відступлення права вимоги ПАТ «ВТБ Банк» передав (відступив) на користь ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» свої права вимоги до боржників, а ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» набув права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення до них на умовах такого договору. Відповідно до п. 2.2 Договору про відступлення права вимоги сторони погодили, що ПАТ «ВТБ Банк» має право частинами у чотири етапи (чотирма траншами) передавати (відступати) Новому кредитору свої права вимоги до Боржників, а ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» набуває такі права вимоги шляхом підписання відповідної Додаткової угоди до даного Договору із зазначенням ціни додаткової угоди до Договору про, відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21 МБ. від 18 листопада 2015 року, розміру заборгованостей боржників та підписанням Реєстру прав вимог. Відповідно до п. 3.1.3 Договору про відступлення права вимоги ТОВ «ФК «Поліс» стало новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам, зазначеним у відповідному Реєстрі прав вимоги, а також їх зобов`язань по договорам забезпечення. Разом з правами вимоги до ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» перейшли всі інші пов`язані з ними права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав в тому числі ТОВ «ФК «Поліс» набуло статусу іпотекодержателя та заставодержателя за Договорами іпотеки та застави. Згідно із додатком №1 до договору Первісний кредитор передав, а Новий прийняв Іпотечний договір № 24-096/08-ДИ01 від 23.07.2008 року укладений між первісним кредитором та [PERSON] , посвідчений Балацьким О.О., нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу за реєстровим № 4082. Таким чином вказує, що всі права та обов`язки кредитора за кредитним договором за договором іпотеки перейшли до ТОВ «ФК «Поліс» з 27.11.2015 року. Отже, твердження позивача, що на момент звернення стягнення на предмет іпотеки ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» фактично не володіло правами за кредитним договором, заміни сторони виконавчого провадження до моменту звернення стягнення на предмет іпотеки не відбулося, навіть після звернення стягнення на предмет іпотеки всі права за кредитним договором належали банку як первісному кредитору, про що свідчить фактична поведінка банку - звернення із заявою про видачу дубліката виконавчого листа» не відповідає дійсності та не обґрунтовано посиланням на норми законодавства, а звернення банку із заявою про видачу дубліката виконавчого листа могло бути вчинено помилково та жодним чином не свідчить про наявність в останнього прав за Кредитним договором на момент звернення стягнення на Предмет іпотеки. Щодо вимоги позивача про витребування майна від відповідача зазначає наступне. Між Банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки в якому містилось застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (розділ 5 Договору іпотеки). Однак, окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя між сторонами не укладався. Позивачем не надано суду жодних доказів того, що між ним та ТОВ «ФК «Поліс» було укладено окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Більше того, стверджує, що [PERSON] уже звертався з позовом до ТОВ «ФК «Поліс» про визнання витребування саме цього майна із чужого незаконного володіння, за яким ТОВ «ФК «Поліс» набуло право власності на Предмет іпотеки. Так, Верховний Суд у постанові від 08.09.2021 № 725/2195/20 скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій прийшов до висновків, що суди розглядаючи вказану справу не звернули уваги і на те, що між сторонами не було укладено окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а укладене між сторонами застереження у пунктах 5.4, 5.5. іпотечних договорів не містить законних підстав для визнання його недійсним, тому висновки судів про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя є помилковими. Отже договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким ТОВ «ФК «Поліс» набуло право власності на нежиле приміщення не може бути визнаний недійсним, так як між ТОВ «ФК Поліс» та [PERSON] він не укладався. Вказує, що позивач в своїй позовній заяві не наводить жодних підстав передбачених ст. 203 ЦК України якими б обґрунтовувалась недійсність договору про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким ТОВ «ФК «Поліс» набуло право власності на Предмет іпотеки. Окрім цього представник заявив про застосування до даних правовідносин строків позовної давності, в обґрунтуванні якої зазначає, що позивачу стало відомо про порушені його права у зв`язку із реєстрацією права власності на предмет іпотеки 08.11.2016 року, а саме з моменту прийняття рішення приватним нотаріусом про державну реєстрацію права власності на належне на той час позивачу майно, тобто починаючи з 08.11.2016 року строк позовної давності сплинув. На підставі вищевикладеного просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу понесені у зв`язку із розглядом справи. Ухвалою суду від 26.05.2022 року по вказаній справі закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. 09.08.2022 року представник відповідача ТОВ «ФК «Поліс» подав відзив на позовну заяву в якому стверджував про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача, при цьому пославшись на аналогічні заперечення викладені у відзиві від 29.03.2022 року поданого представником відповідача [PERSON] - адвокатом Хованець А.І. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати до даних правовідносин строки позовної давності. Представник позивача Іванов С.В. у судовому засідання підтримав заявлені позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладені у позовній заяві та просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вважав, що у даному спорі є підстави для закриття провадження у справі Представники ТОВ «ФК «Поліс» у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. В судове засідання приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О. не з`явився, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав. Су зазначає, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи не є підставою для скасування судового рішення ухваленого за відсутності представника сторони процесу.В наслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу у відсутності одного відповідача, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив, наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. 23 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством "ВТБ БАНК" та [PERSON] було укладено Кредитний договір №24-096/08-КЛ згідно якого [PERSON] отримав кредит на споживчі потреби у розмірі 365000 доларів США, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок строком кредитування до 22 липня 2016 року. Для забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Відкритим акціонерним товариством "ВТБ БАНК" та [PERSON] було укладено Іпотечний договір №24-096/08-ДИ01, посвідчений 23 липня 2008 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О. за №4082. За даним договором предметом іпотеки виступають нежилі приміщення, загальною площею 62,5 кв. м., розташовані за адресою: [ADDRESS] . В подальшому ВАТ "ВТБ Банк" звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором №24-096/08-КЛ від 23 липня 2008 року. Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців у цивільній справі №2-2240/10 від 11 червня 2010 року позов ВАТ "ВТБ Банк" задоволено, стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] на користь ВАТ "ВТБ Банк" заборгованість за кредитним договором №24.096/08-КЛ від 23.07.2008 року в розмірі 3 307 701 (три мільйони триста сім тисяч сімсот одну) грн.. 92 коп., що станом на 14.12.2009 року за курсом НБУ складає 414 353,60 доларів США, та судовий збір в сумі 1700,00 грн. Із змісту постанови Верховного суду від 08.09.2021 року у справі №725/2195/20, вбачається, що 18 листопада 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ, а 01.12.2015 року договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, згідно яких ТОВ «ФК «Поліс» стало новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам, зазначеним у відповідному Реєстрі прав вимоги, а також їх зобов`язань по договорам забезпечення. Разом з правами вимоги до ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» перейшли всі інші пов`язані з ними права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав в тому числі ТОВ «ФК «Поліс» набуло статусу іпотекодержателя та заставодержателя за Договорами іпотеки та застави. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19.11.2016 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О. прийнято рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень № 32158949 від 01.11.2016 року на підставі договору іпотеки від 23.07.2008 року. та договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави від 01.12.2015 року. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19.11.2016 року, право власності на нежиле приміщення, загальною площею 62,5 кв. м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 01.11.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О. за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс». Номер запису про право власності 17212402. Як вбачається із змісту постанови Верховного суду від 08.09.2021 року у справі №725/2195/20, 19.11.2019 року ТОВ «ФК Поліс» за договорами купівлі продажу відчужило спірне майно на користь [PERSON] . Таким чином [PERSON] став новим власником іпотечного майна: нежилих приміщень, загальною площею 62,5 кв. м., розташованих за адресою: [ADDRESS] . Вказані обставини які встановлені судовим рішенням доказуванню не підлягають та сторонами не оспорюються. Норми права, та мотиви їх застосування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Звернення стягнення на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до умов договору іпотеки та розділу V Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» у редакції, що діяла на час проведення державної реєстрації державним реєстратором права власності на нежилі приміщення за відповідачем, передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Відповідно до частин першої та другої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Як вбачається із матеріалів справи спірне майно перейшло у власність іпотекодержателя у позасудовому порядку на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя згідно пунктів 5.4,5.5 іоптечного договору. Окремий договір між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя не укладався. Водночас, відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. З наведеного слідує, що реалізація предмета іпотеки повинна проводитися на підставі договору іпотеки з дотриманням положень статті 35 Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку. За обставинами цієї справи вбачається, що позивач був власником спірної квартири та передавши її в іпотеку первинному кредитору не втратив право власності на неї. Судом встановлено, що реєстрація права власності на спірну квартиру за ТОВ «ФК» «Поліс»(новий кредитор) відбулася на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки) відповідного застереження в іпотечному договорі та договорах про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки та застави. Таким чином набуте у власність на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі іпотечне майно ВАТ "ВТБ БАНК"відчужило на підставі договорів про відступлення прав на користь ТОВ «ФК» «Поліс», яке, в свою чергу, як новий власник, відчужив це майно на підставі договору купівлі-продажу на користь [PERSON] . При цьому матеріали справи не містять належних та допустимих доказів направлення іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення кредитного зобов`язання та про попередження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги,відтак, державна реєстрація права власності на спірне майно за ТОВ «ФК» «Поліс» проведена з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку, що свідчить про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Крім того, за ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. При цьому, як встановлено судом, висновок (звіт) про оцінку вартості предмета іпотеки на момент реєстрації права власності на нього за товариством, останнім державному реєстратору не надавався, а тому суд доходить висновку про недотримання товариством положень ч. 3 ст. 37 Закону Україну «Про іпотеку» під час реалізації процедури позасудового стягнення на предмет іпотеки. Із урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що спірний об`єкт нерухомості вибув із володіння [PERSON] без його відома та поза його волею. За змістом ст.ст. 316, 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України). Таким чином, порушене право позивача підлягає захисту у обраний ним спосіб. Щодо заявленого клопотання представником [PERSON] про закриття провадження у справі суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Chahal v. the United Kingdom" (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна. Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. При цьому реституція застосовується саме у спорах про визнання правочинів недійсними або нікчемними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою порушене право особи, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах. Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦКУкраїни. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах, а тому позивач має право на захист права власності на спірне майно, яке вибула із його власності поза його волею, шляхом застосування механізму віндикаційного позову. На підставі викладеного враховуючи що позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація) та про визнання недійсним правочину із застосуванням (реституції) не є ідентичними, оскільки спір між сторонами у справах виник з різних підстав, то суд не може погодитись з доводами представника відповідача про закриття провадження у справі на підставі тотожності позовів. Слід зазначити, що суд на підготовчому проваджені розглядав аналогічне клопотання представника відповідача у зв`язку із чим постановив вмотивовану ухвалу про відмову у закритті провадження у справі. Розглядаючи заяву представників відповідачів про застосування строку позовної давності суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. За таких підстав, звертаючись з заявою про застосування строку позовної давності представники відповідачів фактично визнають, що право позивача порушено. За правилами ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як вже встановлено судом, позивач [PERSON] довідавшись про порушення свого права з часу прийняття рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на належне йому майно, а саме з 01.11.2016 року та по день звернення із вказаним позовом оскаржував його, тобто строк позовної давності переривався та почався заново 08.09.2021 року після прийняття остаточного рішення у справі Верховним судом. За таких підстав заява про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає. Позивач у зв`язку із захистом свої прав поніс судові витрати які складаються із наступного: судового збору при поданні позовної заяви у розмірі 7300 грн. 50 коп. та судового збору при поданні заяви про забезпечення позову у розмірі 496 грн. 20 коп. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представником позивача у справі подані докази понесених судових витрат у строк визначений ст. 141 ЦПК України( квитанції). Позовні вимоги [PERSON] задоволенні у розмірі 100%. Отже з [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] судові витрати, а саме: судовий збір, що сплачений при поданні позовної заяви у розмірі 7300 грн. 50 коп. та судовий збір, що сплачений при поданні заяви про забезпечення позову у розмірі 496 грн. 20 коп.

Outcome: approved