Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні, мотивуючи свої вимоги тим, що з 28.08.1969 позивач перебував у трудових відносинах ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство» на посаді начальника відділу демаркації та делімітації державного кордону. 10.03.2021 позивач був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. За період з липня 2020 по 10.03.2021 відповідачем нараховувалась заробітна плата, проте розрахунок по заробітній платі, як за весь час існування трудових відносин так і на момент звільнення не був проведений. В добровільному порядку відповідач нараховану але не виплачену заробітну плату не виплатив, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом в якому просить стягнути з відповідача на його користь нараховану але не виплачену заробітну плату при звільнення в розмірі 38 713 грн. 27 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. В судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву де просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав та не заперечував проти ухвалення заочного рішення /а.с. 16/. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, а тому, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність останнього та ухвалити у справі заочне рішення за згодою представника позивача. Неявка сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. [PERSON] працював на посаді начальника відділу демаркації та делімітації державного кордону в Державному підприємстві «Українське державне аерогеодезичне підприємство». На підставі наказу №47-к від 10.03.2021 [PERSON] звільнений з займаної посади за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України з 10.03.2021 /а.с. 4/. На час звільнення з посади у відповідача перед позивачем був наявний борг по виплаті заробітної плати в розмірі 38532 грн. 96 коп., згідно розрахункового листка по заробітній платі (борг на кінець березня 2021 - 49867, 36 грн. -11334,40 грн. =38 532 грн. 96 коп.) /а.с.25/. Проте, на момент звільнення відповідачем, розрахунок з позивачем не був проведений. Згідно розрахункового листа, вбачається, що заборгованість з урахуванням виплаченої суми становить 38 532 грн. 96 коп. Відповідно до ст.43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 ЗУ «Про працю» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 ЗУ «Про Парцю» суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до стст. 115, 116 КЗпП України заробітна плата повинна сплачуватися двічі на місяць. При звільненні працівника виплата всіх сум, належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Оцінюючи належність допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідач не здійснив виплату нарахованої, проте не виплаченої заробітної плати, а тому остання підлягає стягненню в судовому порядку. Щодо стягнення середнього заро ітку за весь час затримки виплати, то в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, визначено, що у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, позовна заява має бути подана у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, проте з даним позовом позивач звернувся 21.12.2021, тобто з пропуском встановленого тримісячного строку, а тому в цій частині позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial