Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 14.11.2018 року. Позов обґрунтований тим, що 14 листопада 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики шляхом написання розписки, відповідно до якої відповідач отримав від позивача 9000 доларів США. Позичені кошти відповідач зобов`язався повернути до 01.02.2020 р., однак станом на дату подання позовної заяви відповідач грошові кошти позивачу не повернув. Просив стягнути з відповідача борг за договором позики у розмірі 9000 доларів США та інфляційні втрати. 03.06.2022 року представник позивача подала клопотання про зміну позовних вимог, в якій просила стягнути з відповідача на користь позивача 9000 доларів США за договором позики, суму сплаченого судового збору, а також 14 000 грн витрат на правову допомогу. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, однак представник позивача подала суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують, просять позов задовольнити в повному обсязі. Щодо заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку, про причину неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. У зв`язку з цим судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінюючи всі докази в сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 14.11.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики шляхом видачі розписки, відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 9000,00 доларів США, зі строком повернення позики до 01.02.2020 р., рівними частинами по 750 доларів США щомісячно, починаючи з 01.02.2019 р., що підтверджується наявним в матеріалах справи оригіналом розписки (а.с.102). Згідно з положеннями ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Статтею 1047 цього ж кодексу передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 527 ЦК України передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Як слідує зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки, примірник оригіналу розписки позикодавець надав до справи як доказ неповернення позики у строк до 01.02.2020 року, суд дійшов висновку, що позика не повернута, що і доводила сторона позивача та не спростовано стороною відповідача. Тому вимога щодо стягнення коштів в сумі 9000 доларів США підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на оплату судового збору та витрат на правову допомогу в сумі 14000 грн., то суд зазначає наступне. Питання про розподіл судових витрат вирішується на підставі ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). При зверненні до суду з позовом позивачем сплачено 2371,50 грн судового збору, який підлягає стягненню з відповідача. Згідно з ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Представником позивача долучено до матеріалів справи копію договору про надання юридичних послуг та виконання юридичних робіт від 13.05.2022 року (а.с.81-83), копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 16 травня 2022 року (а.с.64) та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.65). Як видно з матеріалів справи, представником позивача чи позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати адвокату коштів у розмірі 14000 грн., зокрема, не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого іншого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку. П.3.1. договору про надання юридичних послуг та виконання юридичних робіт встановлено, що вартість робіт за даним договором еквівалентна 6000 грн. за підготовку та подання документів по справі, та 1500 грн. за кожне судове засідання. Однак договір про надання юридичних послуг та виконання юридичних робіт укладено між позивачем та адвокатом 13.05.2022 року, а позовна заява подана до суду 15.11.2021 року, отже підготовку та подання документів по справі до суду адвокат не здійснювала. Крім того, позивач з часу звернення до суду в судові засідання не з`являвся, жодного судового засідання за участі представника позивача також не відбувалося. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну (правничу) допомогу. На підставі веденого, ст. 527, 599, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: partial