Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-25 00:00:00

24 лютого 2016 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просить суд: -стягнути з відповідача заборгованість в сумі 21003,62 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом - 5998,69 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом - 12464,66 гривень, заборгованості за пенею та комісією - 1302,00 гривень, а також штрафи, відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг - 250,00 гривень (фіксована частина) та 988,27 гривень (процентна складова) та судові витрати у розмірі 1378,00 гривень (а.с.2). І. Стислий виклад позиції позивача, відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що 03.05.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем був укладений договір № б/н, згідно з яким позивач надав відповідачеві кредит у розмірі 6000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов`язалася своєчасно повертати кредит відповідно до умов договору та умов кредитування. Дотепер відповідач свої обов`язки не виконала , що стало причиною звернення до суду з вказаним позовом, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість, яка утворилась станом на 31.12.2015р. в сумі 21003,62 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом - 5998,69 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом - 12464,66 гривень, заборгованості за пенею та комісією - 1302,00 гривень, а також штрафи, відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг - 250,00 гривень (фіксована частина) та 988,27 гривень (процентна складова) та судові витрати (а.с.1-2). Не погодившись з прийнятим судом заочним рішенням від 19 квітня 2016 року відповідач [PERSON] подала до суду заяву про перегляд заочного рішення, в якій зауважує, що 03.05.2007 року підписала «анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку», в якій зазначено особисту інформацію відповідача. Крім зазначеного, в матеріалах справи наявний Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" 30 днів пільгового періоду. Але матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Умови та правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву - анкету про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку. Також відповідач зазначає, що кожна карта має строк дії, а тому при видачі іншої картки повинен укладатися новий договір. Максимальний строк дії картки не міг перевищувати 3-х років, тому позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності. Представник позивача до суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Позивач повідомлений належним чином про розгляд справи, шляхом направлення судової повістки поштою, про що в матеріалах справи містяться поштові повідомлення про вручення (а.с.102, 106, 110, 111). Відповідач у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача адвокат Маркело Валентина Олексіївна просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. 24.02.2016 представником позивача подано дану позовну заяву. Разом з позовною заявою представником позивача подано заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача (а.с.1-21). 14.03.2016 у справі відкрито провадження, справу призначено до судового розгляду (а.с. 25). Рішенням суду від 19 квітня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто із [PERSON] , [INFO] на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором № б/н від 03.05.2007 року станом на 31.12.2015р., яка складається з заборгованості за кредитом - 5998,69 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом - 12464,66 гривень, заборгованості за пенею та комісією - 1302,00 гривень, разом 19765 (дев`ятнадцять тисяч сімсот шістдесят п`ять) 35 коп. Стягнуто із [PERSON] , [INFO] на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1378,00 гривень. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.30-31). 19.04.2019 року представнику позивача видано виконавчий лист по справі (а.с.37). 17.06.2022 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про перегляд заочного рішення (а.с.42-45). 27 червня 2022 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення прийнято та призначено розгляд (а.с. 47). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2022 року скасоване заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2016 року по цивільній справі № 206/1095/16 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Призначено новий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.97-98). Під час розгляду справи судом заслухано пояснення відповідача, представника відповідача, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи. 26 вересня 2022 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення (а.с. 112). ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 03.05.2007 між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було підписано заяву № б/н з метою отримання банківських послуг. Відповідачу було видано кредитну картку № [NUMBER] та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі 2500,00 грн. Відповідно до п. 5 заяви, базова кредитна ставка по кредиту складає 1,9% на місяць на залишок заборгованості, щомісячна комісія 1%. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив що ознайомився та згоден з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 7). Згідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 03.05.2007 року станом на 31.12.2015 року [PERSON] має заборгованість в сумі 21003,62 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом - 5998,69 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом - 12464,66 гривень, заборгованості за пенею та комісією - 1302,00 гривень, а також штрафи, відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг - 250,00 гривень (фіксована частина) та 988,27 гривень (процентна складова) (а.с.3-6). АТ КБ «Приватбанк» виконав свої зобов`язання за договором та надав [PERSON] можливість розпоряджатися кредитними коштами, відповідач користувалась кредитними коштами, що підтверджується випискою по картці/рахунку [NUMBER] і додатковим рахункам договору SAMDN40000012420744 від 22.03.2007 за період 01.01.2005-17.06.2022 (а.с. 54-96). Однак, у зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, у відповідача станом на 31.12.2015 року виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 21003,62 грн. (а.с. 7-17). ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до умов кредитного договору та вимог частини другої статті 1050, частини другої статті 1054 ЦК України, у разі порушення позичальником зобов`язання щодо повернення чергової частини кредиту позивач, як позикодавець, має право вимагати дострокового повернення частини суми кредиту, що залишилася, а також сплати належних процентів. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, заборгованість за пенею та комісією та штраф. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування надав розрахунок кредитної заборгованості за кредитним договором № б/н від 03.05.2007 станом на 31.12.2015 року. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд визнає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. В той же час, аналіз доказів, наданих позивачем, у контексті приведених вище норм, свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог. У позовній заяві позивач зазначає, що відповідач отримала кредит у розмірі 6000,00 грн., в той час у анкеті-заяві від 03.05.2007 року зазначений кредитний ліміт у сумі 2500,00 грн. і тільки 16.08.2011 року кредитний ліміт збільшився до 6000,00 грн. (а.с. 1, 7, 83). З наявної в матеріалах справи виписки по картці/рахунку [NUMBER] і додатковим рахункам договору SAMDN40000012420744 від 22.03.2007 за період 01.01.2005-17.06.2022, вбачається, що відповідач користувалась кредитними коштами, періодично частково погашала заборгованість. Дослідивши вищезазначені докази, суд зауважує наступне. У спірний період з картки відповідача на користь банку було неодноразово списано платежі «издательская комиссия» (31.07.2009, 31.08.2009, 30.09.2009, 30.10.2009 та інші дати), що не передбачено договором. Також у виписці фігурує інший номер картки ( [NUMBER] ), отримання якої відповідачем категорично заперечується, а позивачем жодних доказів щодо видачі даної картки не надано. Також на дату 31.12.2015 року у виписці зазначена заборгованість 19765,35 грн., в той час як у розрахунку на цю ж дату заборгованість складає 21003,62 грн. Також розрахунок позивача не може вважатись обґрунтованим з тих підстав, що останній не містить обчислення, порядок нарахування сум (множення, додавання, нарахування процентів та інше), а відтак суд не може вважати заявлену до стягнення суму обґрунтованою. Відсутність обґрунтованого розрахунку, свідчить про недоведення позивачем розміру грошових вимог пред`явлених до відповідача. Сукупність зазначених невідповідностей, на переконання суду, слугує підставою для визнання розрахунку заборгованості недостовірним доказом. При цьому, відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частинами 2, 3 статті 12 ЦПК учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За правилами, встановленими статтею 76 ЦПК, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За змістом частини 2 статті 77 ЦПК предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. При цьому суд бере до уваги й те, що представником позивача на виконання статей 12, 13 ЦПК України не вважав за необхідне у відповідний процесуальний спосіб довести обставини, які мають значення для справи і на які він послався як на підставу своїх вимог, безпосередньо у суді, обмежившись матеріалами, доданими до позовної заяви, та клопотаннями про розгляд справи за його відсутністю. Суд, враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, доходить висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості не підлягають задоволенню. Питання щодо розподілу судових витрат між сторонам суд вирішує згідно ст. 141 ЦПК України

Outcome: dismissed