Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-25 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва з даним позовом. Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 17 листопада 2020 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 22.02.2021 року позовну заяву передано до Шевченківського районного суду м.Києва за підсудністю. Представником позивача заявлено наступні вимоги до відповідача: стягнення заборгованості за спожиті до 30.04.2018 послуги в розмірі 15 092 грн. 66 коп. та інфляційну складову боргу у розмірі 1147 грн. 04 коп. та 3% річних у розмірі 792 грн. 67 коп.; стягнення заборгованості за спожиті з 01.05.2018 послуги у розмірі 13 834 грн. 31 коп. та 3% річних у розмірі 168 грн. 60 коп., та витрати з отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33,0 грн. Позовні вимоги представник позивача обґрунтовував тим, що позивач є власником приміщення за адресою: [ADDRESS] , та є споживачем послуг з централізованого опалення та гарячої води, яку постачає позивач. Разом з тим, відповідач в повному обсязі не оплачує надані позивачем послуги, внаслідок чого у останньої утворилась зазначена вище сума заборгованості. Відповідач в добровільному порядку заборгованість не сплатила, тому позивач звернувся до суду на захист порушеного права. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник відповідача у відзиві на позов висловив свої заперечення стосовно задоволення вимог, навівши наступні аргументи. Між сторонами відсутні договірні відносини щодо надання послуг із централізованого опалення та гарячого водопостачання у спірні періоди, а позивачем не доведено протилежного, зокрема представник відповідача стверджує, що відповідач не користувався послугами у спірний період, а тому відсутні законні підстави нараховувати заборгованість. Так, відключення відповідача від системи централізованого опалення та водопостачання підтверджується Договором №114/С та Актом виконаних робіт від 13.07.2015. Зокрема, актом обстеження від 22.03.2018 підтверджується, що з 10.07.2015 в приміщеннях за адресою: [ADDRESS], радіатори централізованого опалення демонтовані. Також, у відзиві зазначено про те, що позивачем не надані належні та допустимі докази про обсяг спожитої теплової енергії, за відсутності належних розрахунків. Між тим, вказує на пропуск позивачем строку позовної давності, та просить застосувати його в частині стягнення заборгованості з липня 2015 по листопад 2017 року. Позивач надав до суду письмові пояснення, в яких вказав, зокрема те, що факт підключення будинку до централізованого опалення та послуг з постачання гарячої води за спірні періоди, що підтверджується нарядами, які містяться в матеріалах справи. Крім того, наголошує на тому, що з відповідними правомірними доказами щодо неотримання послуг за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] , відповідач до позивача не звертався. Між тим, приміщення відповідача у встановленому законом порядку не було відключено від мережі централізованого опалення та гарячого водопостачання, при цьому заяв на адресу позивача щодо відокремлення від мереж не надходило. Стосовно застосування строку позовної давності то, позивач вказує на те, що позивачу не було відомо про порушення права до жовтня 2018 року, тобто до укладення договору цесії, відтак на його переконання строк позовної давності закінчується 11.10.2021 року, тому застосування строку позовної давності не підлягає в даному випадку. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Суд, заслухавши представників сторін у справі, дослідивши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач з 08.11.2018 року є власником нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Додатку № 1 та/або Додатку № 2 до Договору цесії №602-18 позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі 15092 грн. 66 коп. за адресою: [ADDRESS] . Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам, у зв`язку із чим КП «Київтеплоенерго» здійснює з 01.05.2018 надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Правовідносини з постачання фізичним особам централізованого, опалення та централізоване постачання гарячої води (далі - послуги) регулюються Законом України «Про житлово - комунальні послуги» від 24.06.2004 №1875-IV (далі - Закон) та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630 (далі - Правила). Відповідно до п.8 Правил та Закону послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, такий договір є договором приєднання. На виконання вимог законодавства КП «Київтеплоенерго», на підставі типового договору, підготовлено та опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 № 34 (5085) (надалі - Договір). Отже, з 01.05.2018 року надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води здійснювало КП «Київтеплоенерго» і продовжує бути постачальником таких послуг після ПАТ «Київенерго». Відповідно до ст.20 Закону, п. п.18, 20, 30 Правил, споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Підключення будинку до мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води свідчить про надання послуг позивачем, в той час як відповідач від послуг централізованого опалення та постачання гарячої води у встановленому законом порядку не відмовився. Так, на момент відключення нежитлового приміщення від мережі централізованого опалення діяв Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затверджений наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України, зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 9 грудня 2005 р. за № 1478/11758. Разом з тим, відповідачем не надано доказів відключення приміщення від системи опалення у відповідності до вказаного порядку. Згідно з правовою позицією, яка викладена в постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі №6-1192ц15 та справі №6-1706ц15, відповідно до ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового ввода споживача. Підведення централізованого опалення до точки розподілу свідчить про виконання послуг постачальником. При самовільному відключенні від центрального теплопостачання, споживач не звільняється від оплати центрального теплопостачання в повному розмірі. Крім того, судом не встановлено наявність звернень до виконавця з питань неправомірності нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги. Стосовно посилання представника відповідача на відсутність договірних зобов`язань з відповідачем, то суд зазначає, що факт відсутності письмового договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг (Постанова судової палати у цивільних та господарських справах Верховного суду України від 20.04.2016 справа 6-2951 цс 15; висновки Верховного Суду/Касаційного цивільного суду у постанові від 10 грудня 2018 у справі № 638/11034/15). Також, у Постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 712/8916/17 (14-448цс19) від 07.07.2020 року висловлена правова позиція, відповідно до якої: "Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16)." Разом із тим, відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Згідно із ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. Шляхом математичних розрахунків, зроблених на підставі наданих доказів, суд дійшов до висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем за надані житлово-комунальні послуги за період з листопада 2018 року по серпень 2020 року складає 13 834 грн. 31 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України). Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена ч.2 ст. 625 ЦК України. Таким чином, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача трьох відсотків річних у розмірі 168 грн. 60 коп. За правилами частини четвертої статті 319, статті 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статей 156, 162 Житлового кодексу України власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки. Згідно із п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Стосовно заборгованості до листопада 2018 року, враховуючи вищезазначені правові норми, суд зазначає, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження факту, що відповідач до листопада 2018 року, була власником квартири (чи то нежитлового приміщення) за адресою: [ADDRESS] або за згодою власників квартири (чи нежитлового приміщення) користувалась нею та отримувала житлово-комунальні послуги у період, у який такі послуги надавались, а тому позивачем не доведено, що відповідач є споживачем послуг у вказаний період. Так, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що відповідач є власником нежитлових приміщень в [ADDRESS] , з 08.11.2018 року. З клопотанням про витребування доказів позивач до суду не звертався. При цьому, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, тільки сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України. Також, суд зауважує, що рішення суду не може грунтуватись на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 15 092 грн. 66 коп. та інфляційну складову боргу у розмірі 1147 грн. 04 коп. та 3% річних у розмірі 792 грн. 67 коп. Разом з тим, не підлягає задоволенню вимога про стягнення на користь відповідача витрати з отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33,0 грн., оскільки зазначені витрати не пов`язані з розглядом справи. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи викладене вище, позовні вимоги повинні бути задоволені частково шляхом стягнення заборгованості з відповідача, починаючи з листопада 2018р. по серпень 2020р. в розмірі 13 834 грн. 31 коп. та трьох відсотків річних у розмірі 168 грн. 60 коп. Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ч.9 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial