Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів. В обґрунтування якого посилався на те, що [PERSON] на підставі договору дарування власником нерухомого майна, а саме нежитлових будівель площею м185, 00 кв. м. за адресою [ADDRESS] з 28.12.2017 року. Зазначене нерухоме майно, розмішене на земельній ділянці загальною площею 0,0250 га, за адресою [ADDRESS] , з кадастровим номером 7310136600:06:004:1010. Попереднім власником зазначеного вище нерухомого майна був [PERSON] , з яким було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки. Згодом [PERSON] скерував листа на адресу департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради щодо розірвання договору оренди землі у зв`язку із відчуженням нерухомого майна, для обслуговування якого надавалась земельна ділянка. Рішенням Чернівецької міської ради від 24.02.2018 року №1155 «Про розгляд звернень юридичних осіб і фізичних осіб -підприємців щодо надання земельних ділянок в оренду, поновлення договорів оренди землі, затвердження проектів їх відведення визнання такими, що втратили чинність, окремих пунктів рішення з цих питань» пунктом 20 визнанотаким, що втатив чинність пункт 10.1 рішення міської ради від 02.09.2014 року №1327 щодо надання підприємцю [PERSON] земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , площею 0,0250 га, кадастровий номер 7310136600:06:004:1010 в оренду до 28.11.2018 року для обслуговування нежилих приміщень та припинено договір оренди землі від 26.09.2014 року №9120, укладений між міською радою та [PERSON] у зв`язку із переходом права власності на нерухоме майно до [PERSON] , та цим дже рішенням запропоновано [PERSON] отримати земельну ділянку в оренду. Департамент містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради направив листи від 19.03.2021 р №24/01-08/3-04/4/912 на адресу відповідача щодо укладання договору оренди землі на виконання вищезазначеного рішення, однак відповіді не отримало. Згодом департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради направив листа від 08.10.2021 року №24/01-08/3-04/4/1248 на адресу відповідача щодо необхідності оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, однак черговий раз не отримало відповіді. Згідно обґрунтованого розрахунку безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за землю, які пілдягають стягненю з власника об`єктів нерухомого майна за період з 15.12.2018 року до 14.12.2021 року становить 153 121,34 гривні. Департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин направлено 20.12.2021 року лист №24/01-08/3-04/4/1935 на адресу відповідача стосовно сплати безпідставно збережених коштів, однак у встановлений термін відповідач вказані кошти не сплати. Просили стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у вигляді орендної плати. У поданому відзиві відповідач просив застосувати позовну давність в частині стягнення суми безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за період з 15.12.2018 року по 26.05.2019 року, оскільки позов поданий 26.05.2022 року. Предстаник позивача визовні вимоги підтримав та подав заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши письмові докази по справі приходить до наступних висновків. За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. У відповідності до ч.1, ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування №3616 від 28.12.2017 року, набув право власності на 13/100 частин нежитлових приміщень під №1 по [ADDRESS] , що складаються із будівлі майстерні літ «Д», загальною площею 185, 00 кв. м. (а.с.20-21). Зазначене нерухоме майно розміщене на земельній ділянці площею 0,0508 га, кадастровий номер 7310136600:06:004:1010. Державна реєстрація земельної ділянки проведена 11 грудня 2013 року (а.с.6-8). Згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, який виданий відділом у м. Чернівцях Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області від 11.11.2021 року №826 та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 03.06.2020 року, за адресою [ADDRESS] , сформовано земельну ділянку площею 0,0,250 га з кадастровим номером 7310136600:06:004:1010 (а.с. 11-13, 8). Дана земельна ділянка є комунальною власністю територіальної громад ЧМР. Так, згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України). Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України). З наведеного слідує, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності". Оскільки відповідач не є власниками або постійними землекористувачами спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдиною можливою формою здійснення плати за землю для них як землекористувача є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України). При цьому, відповідно до частини 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно частини 1 статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. За змістом вказаних положень Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки. Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина 2 статті 1166 ЦК України). Натомість предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. За змістом положень глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Частиною 1 статті 93 та статтею 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 цього Кодексу). Таким чином, за змістом вказаних положень виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини 2 статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно. Правові висновки про те, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 та постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 28.02.2020 у справі №913/169/18. Згідно з частинами 1-4, 9 статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Про необхідність застосування статті 79-1 ЗК України та положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" при розгляді позову про стягнення безпідставно збережених коштів у виді недоотриманої орендної плати неодноразово зазначалося Верховним Судом, зокрема у постановах від 29.01.2019 у справах №922/3780/17 та №922/536/18, від 11.02.2019 у справі № 922/391/18, від 12.04.2019 у справі №922/981/18 та від 12.06.2019 у справі №922/902/18, у яких міститься висновок про те, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові. Як зазначалось раніше, відповідач є власником об`єкту нерухомості, розташованого на спірній земельній ділянці. Однак, відповідачем, як власником нерухомого майна за адресою [ADDRESS] після набуття у власність нерухомого майна договір оренди земельної ділянки укладено не було. При цьому, з матеріалів справи убачається, що відповідачеві неодноразово повідомлялося про необхідність оформлення права користування спірною земельною ділянкою й відповідно Департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин направлявся лист про необхідність оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, а також він повідомлявся, що подальше користування вказаною земельною ділянкою без відповідних правових підстав є підставою для розрахунку збитків у вигляді недоотриманої орендної плати (а/с 14-18). Дані повідомлення були залишені без відповідного реагування. В подальшому, відповідачеві був направлений лист від 20 грудня 2021 року №04/01-08/3-04/4/1935 з розрахунком про сплату безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою, загальною площею 0,0250 га, кадастровий номер 7310136600:06:004:1010 за адресою: [ADDRESS] , в сумі 153 121, 34 грн., та запропоновано впродовж одного місяця з дня отримання листа сплатити відповідні кошти.(а/с 9-10), який також був залишений без виконання. Таким чином, судом достовірно встановлено та підтверджено матеріалами справи, що за відповідачами не було оформлено права користування спірною земельною ділянкою, зокрема укладення відповідного договору оренди з Чернівецькою міською радою та державної реєстрації такого права, отже відповідач користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави. При цьому, право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані. В цьому випадку відсутність документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою у відповідачів не може бути визнане як її самовільне використання, однак не надає права на її безоплатне використання (аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 10.02.2020 у справі №922/981/18). Так, за змістом частини 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Отже, нерухоме майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а відтак використання нежитлових приміщень, які належать відповідачу, неможливе без відповідної земельної ділянки. Наведена правова норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Таким чином, у зв`язку з користуванням відповідачем нежитловою будівлею презюмується його користування спірною земельною ділянкою. Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази, оцінивши їх в сукупності та кожного окремо, суд доходить висновку про те, що відповідач використовував земельну ділянку територіальної громади Чернівецької міської ради без виникнення права користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до статей 125, 126 ЗК України. Таким чином, відповідач 15.12.2018 року по 14.12.21 року не сплачував за користування спірною земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберегло за рахунок Чернівецької міської ради, як власника земельної ділянки, майно - грошові кошти у розмірі орендної плати й відповідна сплата податку за нерухомість не звільняє їх обов`язок здійснювати оплату орендної плати за користування земельною ділянкою. Отже, незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати користування земельною ділянкою протягом періоду з 15.12.2018 року по 14.12.2021 року свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під категорію "виправдане очікування", що є загальновизнаною, у тому числі у практиці ЄСПЛ. Викладені вище обставини свідчать про наявність у спірних правовідносинах усіх трьох умов виникнення зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційне зобов`язання). Отже, у даному випадку спір пов`язаний зі стягненням безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за фактичне (позадоговірне) використання відповідачем земельної ділянки. Правові висновки щодо застосування у подібних правовідносинах норми статті 1212 ЦК України, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17. При цьому, згідно розрахунку розміру орендної плати, сума безпідставно збережених коштів за період з 15.12.2018 року по 14.11.2021 року у зв`язку з користуванням земельною ділянкоюза адресою [ADDRESS] , площею 0,0250 га (кадастровий номер 7310136600:06:004:1010) становить 153 121,34 грн. (а/с 5). З приводу застосування позовної давності до частини вимог позивача суд зазначає наступне. Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.ї За частиною 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Представник позивача до суду звернувся 26.05.2022 року з позовними вимогами про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за перод з 15.12.2018 року по 26.05.2019 року, таким чином, вимоги за період з 15.12.2018 року по 26.05.2019 року не підлягають до задоволення, оскільки пропущений строк звернення до суду. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення коштів за період з 27.05.2019 року по 14.12.2021року. Крім того, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати. Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду позивач поніс витрати у вигляді сплати судового збору в загальній сумі 2481 грн. 00 коп., у зв`язку з чим вказані судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в частині задоволених вимог та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстав для звільнення відповідачів від сплати судового збору згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі вище викладеного та

Outcome: partial