Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-06 00:00:00

24.06.2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що 01.08.2006 року між ним та ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (АТ «Укрексімбанк») було укладено Кредитний договір № 86706С24, відповідно до якого йому надано кредит в сумі 56000 швейцарських франків зі сплатою процентів на умовах та в порядку, визначеними даним Договором, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 14.07.2026 року. Однак, ним було допущено прострочку виконання взятих на себе зобов`язань. 31.05.2021 року, у зв`язку з набранням чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» він звернувся до АТ «Укрексімбанк» із заявою про реструктуризацію його боргових зобов`язань за Кредитним договором. 13.08.2021 року ним було отримано від відповідача лист-повідомлення про умови реструктуризації його заборгованості за Кредитним договором, згідно з якими банком змінено умови кредитування, а саме: сума заборгованості визначена в розмірі 381978,69 грн. із кінцевим терміном погашення кредиту 31.06.2031 року; розмір процентної ставки UIRD 12m + 1% річних; графік погашення кредиту щомісячно рівними частинами. 27.08.2021 року він погодився на зазначені умови реструктуризації, шляхом сплати повної вартості реструктуризованого Кредиту плюс відсотки з моменту реструктуризації до моменту оплати. Разом з тим, як було з`ясовано надалі на підставі відповідної інформації, АТ «Укрексімбанк» при розрахунку суми заборгованості, не врахував вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України та висновку викладеного у постанові Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, у зв`язку з чим нараховував відсотки за Кредитним договором до дня реструктуризації, а не до дня дострокового повернення кредиту. Відтак, сума заборгованості зазначена у листі-повідомленні (у гривневому еквіваленті помножена на середній курс НБУ гривні до швейцарських франків) мала б становити 250168,41 грн. Таким чином, п. 1 листа-повідомлення вих. № 0000606/21-1029 від 13.08.2021 року в частині нарахованої суми заборгованості в розмірі 381978,69 грн., як умова укладеного між ним та АТ «Укрексімбанк» 27.08.2021 року договору про реструктуризацію Кредитного договору, є частково не дійсною в частині стягнення з нього 131810,28 грн. (381978,69 грн. 250168,41 грн.). Враховуючи наведене, просить суд стягнути з відповідача на свою користь 131810,28 грн., а також понесені судові витрати у зв`язку з розглядом справи. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.06.2022 року вищевказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, її розгляд визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та за наявними у справі матеріалами. 26.07.2022 року від представника АТ «Укрексімбанк» надійшов на адресу суду відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень щодо позову останній зазначає, що [PERSON] не оскаржував у суді умови проведеної реструктуризації, а усі її умови станом на дату повного погашення заборгованості були чинними. У свою чергу, при проведенні реструктуризації проценти нараховувалися до дня проведення реструктуризації заборгованості, що відповідає вимогам Закону, а тому посилання позивача на правові висновки Верховного суду у справі № 444/9519/12 є безпідставними, оскільки фактичні обставини справи не відповідають фактичним обставинам даного провадження. Враховуючи наведене, у задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі (а.с. 35-39). 05.08.2022 року позивачем було подано до суду відповідь на відзив, у якому останній зазначає, що у свій позов він фактично обґрунтовує недійсністю Договору реструктуризацію Кредитного договору в частині нарахування процентів та вказує, що такий договір в частині стягнення з нього суми основного боргу (тіло кредиту та проценти) є частково не дійсним в частині стягнення 131810,28 грн. У свою чергу, приписи абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України в тлумаченні постанови Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, стосуються не видів сум кредиту на які нараховуються проценти, а строку їх нарахування і відповідно права на стягнення. При цьому, відповідач не оспорює розмір суми що підлягає стягненню. Інші доводи відзиву на позовну заяву також не заслуговують на увагу, у зв`язку з чим просить суд заявлені позовні вимоги задовольнити (а.с. 46-48). Одночасно з відповіддю на відзив [PERSON] було подано до суду заяву про зміну предмету позову (а.с. 49). 18.08.2022 року від представника АТ «Укрексімбанк» надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких останній зазначає про безпідставність заявлених позивачем вимог, а також наголошує на тому, що заява про зміну предмету позову подана із порушенням процесуальних строків (а.с. 52-53). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.09.2022 року у прийнятті заяви [PERSON] про зміну предмету позову було відмовлено (а.с. 57). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 01.08.2006 року між [PERSON] та АТ «Укрексімбанк» укладено Кредитний договір № 86706С24, відповідно до якого йому надано кредит в сумі 56000 швейцарських франків зі сплатою процентів на умовах та в порядку, визначеними даним Договором, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 14.07.2026 року (а.с. 5-12). У зв`язку з порушенням строків внесення чергових платежів та сплати процентів за користування кредитом АТ «Укрексімбанк» було надіслано та 08.02.2016 року вручено позивачу вимогу про дострокове погашення заборгованості за Кредитним договором протягом 60 днів з дня отримання вимоги (а.с. 13). Позивачем у встановлений строк (до 08.04.2016 року) зазначену вимогу не виконав. 23.04.2021 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» № 1381-IX (далі Закон), яким внесено зміни до ЗУ «Про споживче кредитування» та передбачено порядок проведення реструктуризації кредитів, виданих в іноземній валюті, які відповідають певним критеріям. 31.05.2021 року [PERSON] звернувся до АТ «Укрексімбанк» із заявою про реструктуризацію його зобов`язань за кредитним договором. Як вбачається з листа-повідомлення АТ «Укрексімбанк» за № 000606/21-1029 від 13.08.2022 року, АТ «Укрексімбанк» було прийнято рішення щодо проведення реструктуризації заборгованості [PERSON] за Кредитним договором № 86706С24 від 01.08.2006 року, згідно з якими банком змінено умови кредитування, а саме: сума заборгованості визначена в розмірі 381978,69 грн. із кінцевим терміном погашення кредиту 31.06.2031 року; розмір процентної ставки UIRD 12m + 1% річних; графік погашення кредиту щомісячно рівними частинами (а.с. 17-22). Отримавши вищевказаний лист-повідомлення [PERSON] 27.08.2021 року сплатив на користь АТ «Укрексімбанк» 390456,90 грн., таким чином повністю погасивши усю реструктуризовану заборгованість за кредитним договором (а.с. 23). У своєму позові, позивач [PERSON] зазначає, що АТ «Укрексімбанк», при реструктуризації кредитних зобов`язань, нараховував відсотки за Кредитним договором до кінцевого строку погашення реструктуризованої кредитної заборгованості, а не до дня дострокового повернення кредиту, що призвело до неправомірного стягнення з нього 131810,28 грн. Крім того, позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на ст. 1212 ЦК України. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». Разом з тим, як встановлено судом, [PERSON] не оспорював, у тому числі в судовому порядку, умови проведеної реструктуризації, усі її умови станом на дату повного погашення заборгованості були чинними. Таким чином, між [PERSON] та АТ «Укрексімбанк» станом на дату повного погашення заборгованості (27.08.2021 року) існували договірні відносини, а тому посилання на положення ст. 1212 ЦК України, як матеріально-правової підстави пред`явлення позову є безпідставними. У свою чергу, згідно ст. 3 ЦК України, однією із засад цивільного законодавства є свобода договору. Частиною 3 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Положеннями ст. 627 ЦК України регламентовано, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення йому коштів (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Норми чинного законодавства дозволяють сторонам на власний розсуд врегулювати порядок нарахування та сплати процентів за користування кредитними коштами. Згідно умов п. 2.2.1. кредитного договору Позичальник щомісячно сплачуватиме проценти за користування кредитом у валюті кредиту. Відповідно до п. 2.5.1. кредитного договору Позичальник сплачуватиме Банку проценти за користування кредитом у розмірі, визначено в п. 2.2.1. цього Договору, у валюті кредиту. Проценти нараховуються на вибрану та непогашену частину кредиту, в тому числі на своєчасно непогашену частину кредиту, виходячи з фактичної кількості днів періоду нарахування процентів на основі Банківського року у валюті кредиту і підлягають сплаті з 1 по 15 число кожного місяця. Отже, сторонами в кредитному договору з урахуванням принципу свободи договору (ст. ст. 6, 627 ЦК України) передбачено іншу домовленість, яка, на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, допускає нарахування Банком процентів не лише на строкову заборгованість, а й на прострочену заборгованість. Таким чином, Банком правомірно нараховано проценти за користування кредитом після 08.04.2016 року. Рішенням Конституційного Суду України від 22.06.2022 року у справі № 3-188/2020(455/20) перевірявся на відповідність Конституції України припис першого речення ч. 1 ст. 1050 ЦК України, згідно з яким якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Під час перевірки на відповідність Конституції України припису першого речення ч. 1 ст. 1050 ЦК України, в наведеному рішенні Конституційного Суду України вказано, що приписи ч. 2 ст. 625, першого речення ч. 1 ст. 1050 Кодексу та ч. 1 ст. 1048 Кодексу регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (ч. 1 ст. 622 Кодексу), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором у натурі. Крім цього, згідно пп. 9 п. 7 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування» якщо до дня проведення реструктуризації застосовувався розмір процентів за користування кредитом, що перевищував розмір українського індексу ставок за дванадцятимісячними депозитами фізичних осіб в іноземній валюті, у якій відповідно до договору було виражено грошові зобов`язання у період застосування зазначеного розміру процентів (а в разі визначення у договорі грошового еквівалента будь-якого із зобов`язань в іноземній валюті - розмір українського індексу ставок за дванадцятимісячними депозитами фізичних осіб в іноземній валюті, в якій було визначено грошовий еквівалент будь-якого із зобов`язань у період застосування зазначеного розміру процентів), то при проведенні реструктуризації сума грошових зобов`язань позичальника зменшується на суму такого перевищення у такій черговості: у першу чергу зменшується наявна на день реструктуризації сума заборгованості із сплати процентів за користування кредитом за період до дня, що передуе дню проведення реструктуризації: у другу чергу зменшується наявна на день реструктуризації сукупна сума заборгованості із сплати кредиту (прострочена заборгованість та заборгованість, строк сплати якої не сплив). Таким чином, Законом чітко передбачено, що при проведенні реструктуризації відповідно до цього закону проценти нараховуються до дня проведення реструктуризації заборгованості. За таких обставин посилання [PERSON] на правові висновки Верховного суду у справі № 444/9519/12 є неправомірним, оскільки фактичні обставини справи № 444/9519/12 не відповідають фактичним обставинам у даній справі. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених [PERSON] позовних вимог, а тому в задоволенні його позову до ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» про стягнення коштів слід відмовити у повному обсязі. У зв`язку з відмовою у позові, суд, в силу приписів ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати по справі вважає за необхідне залишити за ним.

Outcome: dismissed