Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

Згідно з поданим позовом (в редакції від 16.08.2022 р.) в останньому заявлені вимоги: -про скасування державної реєстрацію обтяжень у вигляді арешту та заборони відчуження квартири [ADDRESS] , накладених відповідно до рішень про держану реєстрацію прав та їх обтяжень № реєстру: 4213-68 від 17 квітня 1998 р., реєстраційні номери обтяжень: 4878562, 4878586, 4878622, внесених реєстратором Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська б/н від 15 квітня 1998 року про заборону вчиняти будь-які дії, пов`язані з відчуженням квартири [ADDRESS] , що належить па праві власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; -про припинення обтяження речових прав у вигляді арештів та заборони відчуження на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , належну [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , накладених відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, реєстраційні номери обтяжень: 4878562. 4878586, 4878622 реєстратором Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська № б/н від 15 квітня 1998 року про заборону вчиняти будь-які дії. Позов обґрунтований тим, що [PERSON] та [PERSON] 22 червня 2020 року звернулись до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Златової Н.Д. з питання відкриття спадкових справ для отримання свідоцтв про право на спадщину на частки в квартирі [ADDRESS] в порядку спадкування, але, під час оформлення документів приватним нотаріусом було встановлена наявність Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна запису про те, що державним нотаріальним архівом у Дніпропетровській області було внесено архівні записи про арешт (реєстраційні номери обтяження №№ 4878562, 4878586, 4878622, дата внесення архівних записів 26.04.2007 року), накладений на квартиру [ADDRESS] ухвалою Амур-Нижньодніпровської о районного суду м. Дніпропетровську б/н від 15 квітня 1998 року. Вказана ухвала була виконана Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 17.04.1998 року за № реєстру 4213-68. Квартира [ADDRESS] належала [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності: по 1/3 частці кожній на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15 листопада 1996 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно розпорядження від 1 5 листопада 1996 року № 4/2021-96. [PERSON] та [PERSON] померли; сторони в цій справі є спадкоємцями померлих. 28.08.2020 р. [PERSON] звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про надання інформації по справі, в рамках якої було накладено арешт, та можливого надання копії ухвали про накладення арешту від 15.04.1998 року. 01.09.2020 р. від Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська позивачу надійшов лист №5/947, відповідно до якого за даними перевірки архівних реєстрів по цивільним справам за період 1998 рік справа де відповідачем є [PERSON] в алфавітних показниках не зареєстрована. 12.10.2020 р. позивач вдруге звернулася до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про надання інформації по якій справі, в забезпечення позову якої особи та до кого була винесена ухвала АНД районного сулу м. Дніпропетровська від 15.04.1998 року. 16.10.2020 р. позивачу була надана відповідь № 5/1021, що згідно з алфавітними реєстрами по цивільним справам, які розглянуті Амур - Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська у 1998 році не вбачається відомостей, що Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська v вказаний період була розглянута цивільна справа, по якій учасниками справи були б [PERSON] чи [PERSON] . Враховуючи викладене, повідомлено про відсутність можливості для надання запитуваної інформації щодо справи, в забезпечення позову якої начебто була постановлена Амур- Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська ухвала від 15.04.1998 та зазначення результатів розгляду такої справи. На переконання позивача, вказані відповіді є доказом того, що справа, по якій сторонами були [PERSON] та/або [PERSON] , в провадженні Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська не перебувала. Копія ухвали про забезпечення позову від 15.03.1998 р. була отримана позивачем в Четвертій дніпропетровській державній нотаріальній конторі. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, оскільки на даний чає квартира [ADDRESS] , знаходиться під арештом, зазначене позбавляє позивача отримати в установленому законом порядку свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Оскільки згідно інформації Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська справа, в рамках якої нібито було накладено обтяження на квартиру, на розгляді не перебувала, позивач вимушена звернутися до суду з позовом про скасування рішення про державну реєстрацію обтяження та припинення обтяження квартири [ADDRESS] , яке було зареєстровано Четвертою ДНК м. Дніпропетровська 17 квітня 1988 року. В окремо наданій суду заяві відповідач повідомила про визнання позову. Треті особи не скористалися правом брати участь у судових засіданнях. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 - 80 ЦПК України, квартира №42 в будинку [ADDRESS] належала [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності: по 1/3 частці кожній на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15 листопада 1996 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно розпорядження від 15 листопада 1996 року № 4/2021-96 (а.с. 27). Співвласник квартири [PERSON] померла [INFO] (а.с. 9). Спадкоємцями [PERSON] першої черги за законом, які прийняли спадщину (ч. 3 ст. 1268 ЦК України) є мати [PERSON] та донька [PERSON] . Інший співвласник квартири [PERSON] померла [INFO] (а.с. 10). 30.11.2020 р. за вих. №542/02-14 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину (частку у квартирі) [PERSON] після смерті [PERSON] , оскільки Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області накладені арешти в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №№4878562, 4878586, 4878622 від 26.04.2007 р. на квартиру (підстава обмеження ухвала, б/н, 15.04.1998 р., Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, Суд АНД, раздел имущ. (а.с. 28)). Як встановлено судом на підставі копії ухвали від 15.04.1998 р. за результатами розгляду матеріалів за позовом [PERSON] до [PERSON] пор розподіл майна заборонено 4-й державній нотаріальній конторі м. Дніпропетровська здійснювати які-небудь дії, пов`язані з відчуженням квартири по [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 21). Як встановлено судом на підставі відповідей Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01.09.2020 р. та від 16.10.2020 р. за даними перевірки архівних реєстрів по цивільним справам за 1998 рік справа, по якій відповідачем є [PERSON] в алфавітних показниках не зареєстрована. Згідно з алфавітними реєстрами по цивільним справам, які розглянуті Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська у 1998 році, не вбачається відомостей, що судом у вказаний період була розглянута цивільна справа, по якій учасниками би були [PERSON] чи [PERSON] (а.с. 15, 17). Правовідносини між учасниками справи виникли із захисту прав позивача, як власника, та регулюються ч. 5 ст. 1268 ЦК України, ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 17 Загальної Декларації прав людини, ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321, ст. 391 ЦК України, абз. 1-3 частини 3 статті 26 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини, яким згідно частини 2 статті 1220 ЦК України є день смерті особи-спадкодавця. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 17 Загальної Декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить засади справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно- правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може буї и позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЧ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати зсунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами цивільного процесуального закону для виконання завдань цивільного процесуального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Конституційний Суд у рішенні від 30.01.2003 р. №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). Отже, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання: бути адекватним фактичним обставинам справи: не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду: узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом. Аналогічні правові позиції викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 480 4737/19, у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19., у постанові Верховного суду від 08 лютого 2022 року у справі №160/6762/21. Як встановлено судом, ухвали про застосування заходів забезпечення позову у виді накладення арешту чи заборони відчуження квартири [ADDRESS] не було постановлено, цивільної справи, по якій учасниками би були [PERSON] чи [PERSON] , у провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у 1998 році не перебувало, відтак, ухвала про забезпечення позову від 15.04.1998 р. є фіктивною. Відповідно до абзаців 1-3 частини 3 статті 26 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19 виснував, що за змістом частини 3 статті 26 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень: 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень: 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 13 ЦПК України). Підстави для збирання судом доказів в даній справі відсутні (ч. 2 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Джерела отримання доказів в даній справі вичерпані. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд, безпосередньо дослідивши зібрані докази, оцінивши їх на предмет належності і допустимості, достатності і достовірності кожний окремо та в сукупності і логічному взаємозв`язку, приходить до висновку про порушення прав позивача, як власника: порушення, про яке стверджує позивач, є обґрунтованим та реальним, стосується прав позивача, як власника, який стверджує про їх порушення, тому перешкоди у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своїм майном мають бути усунуті у спосіб, визначений позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved