Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання протиправними дій у частині нарахування та списання відсотків зазначивши, що у серпні 2019 року, за умовами проекту «monobank», позивачу було відкрито картковий рахунок, на якому було встановлено суму кредитного ліміту. В подальшому, з червня 2020 року першого числа місяця відповідачем нараховувалися та списувалися з рахунку позивача грошові кошти в рахунок погашення відсотків за користування кредитним лімітом. Позивач зазначає, що подібні дії відповідача є протиправними, адже підстави нарахування та списання відсотків за користування кредитним лімітом відсутні. Позивач зазначає, що нарахування відсотків, на яку систематично посилається АТ «Універсал Банк», є ніби-то підписані позивачем в анкеті-заяві про надання банківських послуг «monobank», разом з умовами і правилами обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо карткових продуктів, загальними умовами випуску та обслуговування платіжних карток, паспортом споживчого кредиту, таблицею обчислення загальної вартості кредиту та тарифами. Тоді як, позивач зазначає, що не ознайомлювалася, не отримувала та не підписувала примірники зазначених документів. З огляду на те, що позивач не погоджується із зазначеними діями відповідача, остання просить визнати протиправними дії банку у частині нарахування та списання з рахунку 26284,12 грн. відсотків за період з 01.06.2020 по 01.02.2022 за договором про надання банківських послуг, що був укладений між АТ «Універсал Банк» та позивачем. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25.04.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання протиправними дій у частині нарахування та списання відсотків. Розгляд справи постановлено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 24.05.2022 до суду від відповідача надійшов відзив, в якому зокрема, зазначив, що посилання позивача у позовній заяві є безпідставними та такими, що спростовуються фактичними обставинами та нормами чинного законодавства, а позов пред`явлений з метою ухилення взятих на себе зобов`язань та з обранням неналежного способу захисту права. До відзиву долучив серед іншого, анкету-заяву про надання банківських послуг, умовами і правила обслуговування фізичних осіб в АТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг, виписку карткового рахунку позивача. Позивач у судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлена. При цьому, у позовній заяві просила розглянути справу за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений. 13.07.2022 до суду від представника відповідача надійшла заява, у якій просить суд провести розгляд справи за відсутності уповноваженого представника, проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Частина 3 ст. 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ст. 6, ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що 17.08.2019 року [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ "Універсал Банк". Підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг банку, [PERSON] погодилася та ознайомилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг у АТ "Універсал Банк", надала свою згоду на те, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг, укладений між нею та відповідачем. Відповідач підтвердив, що ознайомився та отримав примірники у мобільному додатку вказаних документів, що складають договір та зобов`язався виконувати його умови. Крім того, [PERSON] було надано право та доручено відповідачу здійснювати договірне списання коштів з усіх моїх рахунків, відкритих в АТ «Універсал Банк», без додаткових її розпоряджень, для погашення будь-яких інших її грошових зобов`язань перед банком, що випливають з умов договору та/або будь-якого іншого договору ,що укладений або буде укладений у майбутньому між нею та банком. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець зобов`язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитні кошти у сумі, були надані АТ "Універсал Банк" позивачу, у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Позивач приєдналась до умов кредитного договору, запропонованих банком, що підтвердила своїм підписом (а.с.105 том 1) Як вбачається з матеріалів справи, з 17.08.2019 позивач активно користується вказаною кредитною банківською карткою, що підтверджено випискою по кредитній банківській картці. Крім того, 24.11.2021 [PERSON] зверталась до АТ «Універсал Банк» із заявою про проведення реструктуризації в частині сплати щомісячних відсотків із встановленням щомісячного платежу за кредитним лімітом. Тобто, остання погодилась, що між нею та відповідачем існують кредитні правовідносини та вона користується кредитними коштами (а. с. 58-59 том 2). Таким чином, з 17.08.2019 між АТ "Універсал Банк" та позивачем, виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами в межах кредитного ліміту, тобто було укладено кредитний договір. Між сторонами виник спір щодо визнання протиправними дій банку у частині нарахування та списання відсотків за договором про надання банківських послуг, що був укладений між АТ «Універсал Банк» та позивачем, таким чином права та обов`язки сторін за кредитним договором не припинено та вони тривають. Слід звернути увагу, що в межах предмету спору у даній справі, визначеного позивачем, суд позбавлений можливості давати правову оцінку та робити висновки про обґрунтованість і обов`язковість виконання умов договору в межах кредитування, прав та обов`язків сторін та робити правовий висновок з приводу правомочності кредитного договору чи його окремих частин, оскільки відсутній спір щодо виконання договору, стягнення заборгованості та застосування відповідних наслідків виконання взятих за договором зобов`язань. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 79 ЦПК України - достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 79 ЦПК України, зазначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі N 905/2260/17 вказано, що "як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав". Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 3 ЦПК України). Згідно зі статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частин першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) зроблено висновок про те, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України. Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства. У справі, яка розглядається, заявлені позивачем вимоги про визнання протиправними дій у частині нарахування та списання відсотків не є ефективним способом захисту, оскільки є попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача, не передбачає відповідного обов`язку відповідача, не забезпечує відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення її права. У разі виникнення спору між сторонами суд має з`ясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення банком розрахунку відсотків, штрафу тощо і здійснити оцінку доказів, на яких такі дії ґрунтуються. Таких правових висновків дійшов Верховний Суд і в наступних постановах від 12 квітня 2021 року в справі № 736/312/19 (провадження № 61-21473св19), від 05 серпня 2020 року в справі № 712/9613/15-ц (провадження № 61-46733св18). Виходячи із вищенаведеного, оскільки позивач звернувся до суду з вимогами, які не є ефективним способом захисту його прав, суд вважає, що вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення права позивача, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed