Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Запорізький науково-дослідний інститут землеустрою», в якому просив суд визнати протиправним та скасувати наказ відповідача № 30К від 16.12.2021 про його звільнення з посади заступника директора-начальника технічного відділу згідно з п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП України, поновити його на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.12.2021 по день ухвалення рішення суду, а також відшкодувати судові витрати. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 16.12.2021 наказом № 30К від 16.12.2021 його було звільнено з посади заступника директора-начальника технічного відділу Державного підприємства «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» за підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. При цьому, 16.12.2021 [PERSON] було викликано до кабінету виконуючого обов`язки директора ДП «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» [PERSON], де останнім йому було вручено трудову книжку із записом про звільнення з посади та надано для ознайомлення наказ про звільнення, де останній розписався, що ознайомлений з його змістом. Будь-яких пояснень з приводу підстав звільнення йому надано не було, лише видано трудову книжку. Копію наказу про звільнення [PERSON] також не було видано у порушення вимог ст. 47 КЗпП України. Переведення на іншу роботу позивачу не пропонувалось. Що слугувало приводом для звільнення [PERSON] з вищевказаної посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України йому не відомо, оскільки у Державній службі України з питань геодезії, картографії та кадастру у грудні 2021 року розглядалась його кандидатура на посаду виконуючого обов`язки директора ДП «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» у зв`язку із поданням останнім відповідної заяви. Як стало відомо [PERSON] , першим заступником голови Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру [PERSON] було підписано наказ № 62-ДП від 17.12.2021 «Про покладення виконання обов`язків на [PERSON] », яким, зокрема, наказано зняти виконання обов`язків директора ДП «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» з [PERSON] , першого заступника цього ж державного підприємства, 17.12.2021 та покласти виконання обов`язків директора вказаного державного підприємства на [PERSON] , заступника директора з наукової роботи - начальника технічного відділу цього ж державного підприємства з 20.12.2021 на період до призначення директора підприємства в установленому законодавством порядку. Після цього, вже 22.12.2021 заступником голови Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру [PERSON] було підписано наказ № 63-ДП від 22.12.2021 «Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Держгеокадастру від 17.12.2021 № 62-ДП», тому як реалізувати його вже було неможливо у зв`язку із незаконним звільненням [PERSON] . Тобто, на переконання позивача, у Державній службі України з питань геодезії, картографії та кадастру була відсутня інформація, що існують підстави для звільнення [PERSON] за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України 16.12.2021. Жодних проблем зі здоров`ям, які б перешкоджали [PERSON] виконувати роботу на займаній ним до звільнення посаді, він не має. Все життя позивач працював на вказаному державному підприємстві, вдосконалював свій професійний рівень, в тому числі на курсах підвищення кваліфікації, неодноразово нагороджувався почесними грамотами за сумлінну працю, високий професіоналізм тощо, про що зроблені записи у його трудовій книжці. Двадцять років він займав керівні посади у ДП «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», в тому числі більше 6 років - посаду заступника директора з наукової роботи - начальника технічного відділу. Жодних нарікань за весь період роботи щодо виконання ним своїх професійних обов`язків з боку керівництва підприємства не було, враховуючи також той факт, що керівники підприємства дуже часто змінювались і підприємство не належним чином фінансувалось. Перед звільненням жодних перевірок чи службових розслідувань з приводу порушення [PERSON] трудових обов`язків чи дисципліни не проводилось, рішення з цього приводу ніким не приймались, будь-які матеріали щодо будь-яких порушень з його боку йому не надавались на ознайомлення та на підпис, жодних пояснень не відбиралось. Тому він вважає наказ № 30К від 16.12.2021 незаконним та таким, що підлягає скасуванню, а також він просить суд з метою відновлення порушеного права поновити його на посаді заступника директора з наукової роботи - начальника технічного відділу, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та судові витрати. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2022 року провадження по справі відкрите, визначено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судове засідання представниця позивача не з`явилася, але подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, наполягала на задоволенні позову, не заперечувала проти ухвалення у справі заочного рішення, а також просила вирішити питання щодо судових витрат окремо, зазначивши, що нею буде подане відповідне клопотання у встановлений законодавством строк. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання свого уповноваженого представника не направив, відзив на позов не надав, у зв`язку з чим на підставі ч.3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто за його відсутності на підставі доказів, наявних у матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом із копії трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] встановлено, що після завершення навчання у Харківському сільгоспінституті позивач з 01.08.1989 почав свою трудову діяльність на посаді інженера у відділі землевпорядного проектування у Запорізькій філії інституту Укрземпроекту. Далі 01.01.1992 він був призначений на посаду провідного інженера вказаного інституту (з 01.01.1993 - Запорізької філії інституту землеустрою), а з 01.04.1998 - був переведений на посаду головного спеціаліста у вказаному державному підприємстві. З 01.01.2002 позивач був призначений начальником відділу маркетингу та менеджменту, а вже 02.01.2003 його було призначено заступником директора. З 16.06.2003 Запорізьку філію інституту землеустрою було перейменовано на Державне підприємство «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою». 27.11.2003 позивач згідно переводу був зарахований на посаду начальника технічного відділу, а 02.01.2008 - переведений на посаду начальника відділу науково-технічної експертизи проектів землеустрою, 01.02.2011 - переведений на посаду начальника відділу землеоціночних робіт та експертизи проектів, а 19.12.2011 - переведений на посаду головного інженера по підприємству. 06.07.2012 [PERSON] був переведений на посаду першого заступника директора, 14.11.2012 - переведений на посаду начальника науково-виробничого відділу № 5, 01.02.2013 - переведений на посаду начальника відділу землеоціночних робіт та експертизи проектів, а 25.05.2015 - переведений на посаду заступника директора з наукової роботи. Потім 01.07.2016 у зв`язку із зміною штатного розпису та структури підприємства позивач був переведений на посаду заступника директора з наукової роботи - начальника технічного відділу, де працював по день звільнення. 16.12.2021 [PERSON] наказом № 30К від 16.12.2021 було звільнено з посади заступника директора з наукової роботи - начальника технічного відділу Державного підприємства «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. При цьому, ні у трудовій книжці позивача, ні в інших наданих до суду документах не міститься інформації про застосування до [PERSON] жодних стягнень за весь час його трудової діяльності. Із долучених до матеріалів справи копій документів судом також встановлено, що першим заступником голови Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру А. Мірошниченком було підписано наказ № 62-ДП від 17.12.2021 «Про покладення виконання обов`язків на [PERSON] », у якому, зокрема, передбачено зняти виконання обов`язків директора ДП «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» з [PERSON] - першого заступника цього ж державного підприємства, 17.12.2021 та покласти виконання обов`язків директора вказаного державного підприємства на [PERSON] - заступника директора з наукової роботи - начальника технічного відділу цього ж державного підприємства з 20.12.2021 на період до призначення директора підприємства в установленому законодавством порядку. Після цього, вже 22.12.2021 заступником голови Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру А. Мірошниченком було підписано наказ № 63-ДП від 22.12.2021 «Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Держгеокадастру від 17.12.2021 № 62-ДП». Судом враховано, що згідно зі ст. 43 Конституції України право на працю визнається за кожною людиною і становить собою можливість заробляти на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується. Крім того, вказаною нормою передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України. Відповідно п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом лише у випадку, зокрема, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці. Відповідачем не спростовано, що [PERSON] не мав проблем зі здоров`ям, тим більше таких, що могли б перешкоджати займати посаду заступника директора з наукової роботи - начальника технічного відділу. Крім того, суд на підставі досліджених доказів прийшов до висновку, що рівень кваліфікації позивача був достатньо високим, оскільки вказану посаду він обіймав останні шість років, а перед цим двадцять років обіймав керівні посади у цьому ж підприємстві, про що зазначено у трудовій книжці. При цьому, підстава звільнення [PERSON] у оскаржуваному наказі не достатньо конкретизована, як того вимагає п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України, а також у ньому взагалі не наведено посилання на будь-які документи, у яких би містилися відомості щодо підстав звільнення позивача. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 статті 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Висновки атестаційної комісії щодо кваліфікації працівника підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами по справі. Враховуючи наведене, суд може визнати звільнення працівника правильним, якщо встановить, що воно здійснене на підставі фактичних даних, які підтверджують, що через недостатню кваліфікацію працівник не може належним чином виконувати покладених на нього трудових обов`язків, а від переведення на іншу роботу відмовився. Висновок суду про недостатність в особи кваліфікації, що перешкоджає належним чином виконувати посадові обов`язки, не може ґрунтуватися лише на матеріалах атестаційної комісії й показаннях свідків за відсутності інших об`єктивних даних щодо недостатньої кваліфікації, якими можуть бути, зокрема документи, звіти, плани, доповідні та інші докази неякісного чи неналежного виконання трудових обов`язків. Такого висновку дійшов КЦС ВС у своїй постанові від 30.05.2018 по справі № 297/3092/15-ц. У даному випадку до суду не було надано жодних документів, у яких би містилися фактичні дані про те, що через недостатню кваліфікацію позивач не може належним чином виконувати покладених на нього трудових обов`язків та від переведення на іншу роботу він відмовився. Отже, наведене свідчить про те, що звільнення позивача відбулося із численними порушеннями вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим суд вбачає підстави для визнання його незаконним, скасування наказу про звільнення позивача і поновлення його на роботі. Судом також враховано,що відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно роз`яснень, викладених у п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. Відповідно до п.8 р.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995 №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається із наданої до суду позивачем довідки ДП «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 11.08.2022 №100, середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці перед звільненням складає 488,71 грн. Кількість робочих днів за час вимушеного прогулу з дня звільнення позивача з роботи, а саме: з 17.12.2021 і до 21.09.2022 включно, складає 195 робочих днів. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу за зазначений період складає 95298 грн. 45 коп. (195 робочих днів х 488,71 грн. = 95298,45 грн.). При цьому судом також враховано, що відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, в резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку, слід вказувати про виплату цієї суми з обов`язковим утриманням з неї податків та інших обов`язкових платежів. Також суд на підставі ст.430 ЦПК України вважає за необхідне уточнити резолютивну частину рішення в частині негайного виконання рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць. Окрім того, судом враховано, що згідно з ч. 7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Питання про судові витрати суд наразі не вирішує за клопотанням представника позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved