Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визначення місця проживання малолітніх дітей. Позов мотивовано тим, що сторони з 2010 р. по 2019 р., перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.03.2019 р. Після розірвання шлюбу позивач змінила своє прізвище з « [PERSON] » на дошлюбне - « [PERSON] ». Від шлюб у сторін народились двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані та фактично проживають із позивачем за адресою її проживання в [ADDRESS] . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.04.2019 р., справа № 127/33178/18 із відповідача на користь позивача на утримання дітей примусово стягуються аліменти. Позивач зазначає, що 20.05.2019 р. Замостянським ВДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області було відкрито виконавче провадження ВП 59143560 зі стягнення аліментів. Проте, аліментів позивач не отримувала. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого Другим ВДВС у м. Вінниці ЦЗМУМЮ (м.Хмельницький) від 02.02.2022 р., заборгованість зі сплати аліментів становить більше ніж 132 199,03 грн. За весь період після відкриття виконавчого провадження, відповідачем сумарно було сплачено аліментів на суму біля 25 000 грн., за два роки. Вказана квартира в якій проживає позивач з дітьми, належить на праві власності батькові позивача [PERSON] . Зареєстрована позивач з дітьми в [ADDRESS] , у частині житлового будинку, власником якої є мати позивача [PERSON] . Також, позивач зазначає, що вона самостійно забезпечує синів необхідним доглядом, піклуванням, харчуванням та за потреби лікуванням, дбає про їх фізичний та духовний розвиток. Відповідач проживає окремо, фактичне місце його проживання позивачу наразі не відоме. Місце проживання дітей ніяким чином документально не визначено (в розумінні ст. 161 Сімейного кодексу України). При розірванні шлюбу сторін та при вирішенні справи щодо стягнення аліментів на утримання дітей питання щодо їх проживання не вирішувалось. Сторони не дійшли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати їхні малолітні діти. Це є причиною стресу для позивача, напруження та потенційних конфліктів у стосунках сторін. Невизначеність щодо цього явно суперечить найкращим інтересам дітей та порушує їх право на стабільні, прогнозовані та безпечні умови зростання. Визначення місця проживання малолітньої дитини (в розумінні ст. 161 СК України) впливає на процес реалізації численних прав як самої дитини так і того з батьків з ким вона проживає (визначення і зміна місця проживання, реєстрація місця проживання, процес навчання, відпочинок, додаткові заняття, поїздки тощо). Як зазначає позивач, у неї виникла необхідність зареєструвати її місце проживання та місце проживання її дітей за адресою їхнього фактичного проживання (по [ADDRESS] ), проте для цього потрібна згода та/або особиста присутність батька дітей, або рішення суду, яким визначено місце проживання дітей з матір`ю. Такої згоди та особисту присутність батька, позивач отримати та забезпечити не може. Вона не має жодного впливу на відповідача щоб спонукати його до виконання його батьківських обов`язків. Крім того, вона явно не матиме такої можливості і у майбутньому. Внаслідок безвідповідальності відповідача та його самоусунення від виконання його обов`язків страждають інтереси дітей та позивача. Згода та/або присутність відповідача періодично потрібні при вирішенні багатьох питань надзвичайно актуального сьогодні медичного забезпечення. У зв`язку з чим позивач була вимушена звернутись до суду із даним позовом про визначення місця проживання дітей з нею. Ухвалою суду від 20.06.2022 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Мотилюк О.В., в підготовчому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Судові витрати просили залишити за позивачем. Не заперечили проти прийняття судом рішення за результатами проведення підготовчого провадження. Відповідач [PERSON] , та його представник - адвокат Цвєтков О.В., в підготовчому засіданні позовні вимоги визнати та просили їх задовольнити. Настоювали на винесенні судом рішення в підготовчому засіданні. Представник третьої особи у підготовче засідання не з`явилась, подала до суду заяву в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, підтримала висновок виконавчого комітету ВМР від 08.09.2022 р. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про задоволення вимог позовної заяви з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Як вбачається із рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.03.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано (а.с.4). За час спільного проживання у сторін народились двоє дітей: син - [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 05.01.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, в якому у графі «батьки» вказано: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . В подальшому, [INFO] у сторін народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданм 20.05.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, в якому у графі «батьки» вказано: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с. 5-6). Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] виданого 21.01.2022 року Відділом ДРАЦС у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] » (а.с. 13). Із довідки Департаменту адміністративних послуг ВМР від 19.12.2018 р. №65383 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , також за даною адресою зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 16-18). Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Згідно ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вбачається із висновку Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 08.09.2022 р. №01/00/011/ [NUMBER] , орган опіки та піклування ВМР вважає доцільним визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] з матір`ю - [PERSON] . Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 9 цієї Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; таке розлучення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини; держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною третьою статті160 СК України, визначено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] позитивно характеризується, забезпечена придатним для нормального виховання та розвитку малолітніх дітей житлом, в якому створено належні умови для проживання, навчання, виховання та розвитку дітей, бажає визначити місце проживання синів з нею. За наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання дітей підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до статті 141 ЦПК України, за клопотанням позивача, судові витрати підлягають залишенню за нею. На підставі викладеного та

Outcome: approved