Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

\~\~\~\~ Позивач ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить стягнути в порядку суброгації майнову шкоду в розмірі 47557,32 грн. та судовий збір. Представник позивача позовні вимоги мотивував тим, що 18.10.2018 року між позивачем та представником «Ронлі Лімітед» укладено Договір добровільного страхування транспортного засобу № 340.1369124.402, відповідно до якого застрахованим транспортним засобом є ТЗ марки LEXUS RX 350, державний реєстраційний номер [NUMBER] . 07.12.2018 року застрахований транспортний засіб марки ТЗ LEXUS RX 350, державний реєстраційний номер [NUMBER] було пошкоджено в наслідок ДТП із транспортним засобом марки FORD FIESTA, державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою Київського районного суду міста Одеси від 28.12.2018 року по справі № 520/20837/18 [PERSON] було визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України. Страхувальник звернувся до позивача з заявою про страхову виплату. Позивачем виплачено страхове відшкодування в розмірі 114218,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1791 від 21.01.2019 року. В подальшому позивач звернувся до страхової компанії відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу та ПАТ «СК «УСГ» було виплачено позивачу 66660,68 грн. Позивач вважає, що особою, безпосередньо відповідальною за завдані збитки, є відповідач, а до позивача (у порядку суброгації) переходить право вимоги до відповідача у розмірі виплаченого страхового відшкодування, а саме у розмірі 114218,00 грн. Різниця між фактичним розміром шкоди (114218,00 грн.) та виплатою страхового відшкодування в порядку регресу (66660,68 грн.) становить 47557,32 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, позов просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач надав до суду заперечення, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача адвокат Главацький Ю.А. надав до суду клопотання, в якому просив розглянути справу у його відсутність, у задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі за недоведеністю обставин, зазначених у позові. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У зв`язку з цим судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. 18.10.2018 року між позивачем та представником «Ронлі Лімітед» укладено Договір добровільного страхування транспортного засобу № 340.1369124.402, відповідно до якого застрахованим транспортним засобом є ТЗ марки LEXUS RX 350, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно з Договором добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 04.12.2017 року № 97-2840-17-0692, укладеним між ПАТ «СК «УСГ» та ТОВ «ВАЛАРТІН ФАРМА», забезпеченим транспортним засобом є ТЗ марки Форд Фієста, 2016 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Постановою Київського районного суду м. Одеси від 28.12.2018 року у справі №520/20837/18 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП встановлено, що 07.12.2018 року о 16:55 хвилин, [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки Форд Фієста, 2016 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , порушуючи правила дорожнього руху скоїла зіткнення із іншим транспортним засобом марки ТЗ LEXUS RX 350, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Останню притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Страхувальник звернувся до позивача з заявою про страхову виплату. Позивачем виплачено страхове відшкодування в розмірі 114218,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1791 від 21.01.2019 року. В подальшому позивач звернувся до страхової компанії відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу та ПАТ «СК «УСГ» було виплачено позивачу 66660,68 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку позивача. ПрАТ «СК «Альфа Страхування» як на підставу своїх позовних вимог посилається на ст. 1194 ЦК України, відповідно до якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Така різниця виникла у зв`язку з тим, що ПАТ «СК «УСГ» виплатила страхове відшкодування в значно меншому розмірі, ніж розмір страхового відшкодування, сплачений позивачем на рахунок СТО, відповідно до умов Договору добровільного страхування транспортного засобу № 340.1369124.402. Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до аналізу змісту глави 82 ЦК України законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Аналіз норм ст.ст. 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Виходячи із наведених норм права, шкода (в тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП, з вини водія, який виконував трудові обов`язки та керував автомобілем, що належить роботодавцю, на відповідній правовій підставі, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Відповідно до\~роз`яснень,\~що містяться\~у пунктах\~4\~та 5\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~6\~від 27.03.1992\~року «Про\~практику розгляду\~судами цивільних\~справ за\~позовами про\~відшкодування шкоди»,\~джерелом підвищеної\~небезпеки належить\~визнавати \~будь-яку\~діяльність,\~здійснення якої\~створює підвищену\~імовірність заподіяння\~шкоди через\~неможливість контролю\~за нею\~людини,\~а також\~діяльність по\~використанню,\~транспортуванню,\~зберіганню предметів,\~речовин і\~інших об`єктів\~виробничого,\~господарського чи\~іншого призначення,\~які мають\~такі ж\~властивості.\~Майнова відповідальність\~за шкоду,\~заподіяну діями\~таких джерел,\~має наставати\~як при\~цілеспрямованому їх\~використанні,\~так і\~при мимовільному\~прояву їх\~шкідливих властивостей\~(наприклад,\~у випадку\~заподіяння шкоди\~внаслідок мимовільного\~руху автомобіля). Під\~володільцем джерела\~підвищеної небезпеки\~розуміється юридична\~особа або\~громадянин,\~що здійснюють\~експлуатацію джерела\~підвищеної небезпеки\~в силу\~права власності,\~повного господарського\~відання,\~оперативного управління\~або з\~інших підстав\~(договору\~оренди,\~довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.). При розгляді\~справ про\~відшкодування шкоди\~за ст.\~441\~ЦК суди\~повинні мати\~на увазі,\~що крім\~загальних підстав,\~передбачених ст.\~440\~ЦК,\~відповідальність юридичної\~особи настає\~лише у\~випадках,\~коли особа,\~з вини\~якої заподіяна\~шкода,\~знаходиться з\~даною організацією\~в трудових\~відносинах,\~і шкода,\~заподіяна нею\~у зв`язку\~з виконанням\~трудових (службових)\~обов`язків,\~незалежно від\~того,\~постійним,\~сезонним,\~тимчасовим за\~трудовим договором\~чи на\~інших умовах\~вона була\~працівником цієї\~організації. Господарські (підприємницькі) товариства, кооперативи відповідають за шкоду на підставі ст. 441 ЦК у випадках її заподіяння як їхнім учасником (членом) під час здійснення ним підприємницької або іншої діяльності від їх імені, так і особами, які виконують роботу за трудовим договором. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 лютого 2020 року по справі № 661/740/18. Власником транспортного засобу марки Форд Фієста, 2016 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням якого перебувала водій [PERSON] , є ТОВ «ВАЛАРТІН ФАРМА», що зазначено із Договору Добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 04.12.2017 року № 97-2840-17-0692. На час скоєння ДТП від 28.12.2018 року, відповідачка працювала у ТОВ «ВАЛАРТІН ФАРМА» на посаді фахівця з дослідження фармацевтичного ринку відділу розвитку нових продуктів департаменту маркетингу, яку й допущено до роботи 28.12.2018 року, а саме за транспортний засіб марки Форд Фієста, 2016 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Тому, відповідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків треба розуміти виконання роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або виникла невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за межами, протягом усього робочого часу. Таким чином, саме роботодавець повинен відшкодувати позивачу виплачену матеріальну шкоду в порядку регресу за участю винної особи працівника ТОВ «ВАЛАРТІН ФАРМА» водія [PERSON] . Крім того, згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду яка висловлена в постанові від 04 липня 2018 р. за результатами розгляду справи №755/18006/15-ц «відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умов, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Розмір страхового відшкодування, виплаченого в порядку регресу ПАТ «СК «УСГ» на користь позивача, не перевищує ліміту відповідальності за полісом обов`язкового страхування АК7737870, виданим на підставі Договору добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 04.12.2017 року № 97-2840-17-0692, а саме 100000 грн. Відтак, суд приходить до висновку, що ПрАТ «СК «Альфа Страхування» звертається з позовом до неналежного відповідача. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16. Враховуючи вищевикладене,\~суд приходить\~до висновку,\~що позовні\~вимоги не\~підлягають задоволенню. \~\~

Outcome: dismissed