Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою, усунення перешкод в користуванні нею шляхом вселення. Позовні вимоги мотивовані тим, що у період з 24 вересня 1996 року сторони перебували у шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.11.2016 р. Під час сумісного проживання, у 2006 році сторони придбали квартиру, що знаходиться по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. За спільною згодою договір купівлі-продажу квартири було оформлено на відповідача - [PERSON] . Позивач зазначає, що в жовтні 2018 року він звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільної сумісної власності колишнього подружжя, а саме квартири, у якому просив суд визнати право власності за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 (ідеальній) частці на квартиру, що знаходиться по [ADDRESS] , яка складається з трьох кімнат, загальною площею 75 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2019 р., позовні вимоги [PERSON] задоволено. Також позивач зазначає, що з моменту придбання квартири і до цього часу він зареєстрований у ній, однак після розірвання шлюбу у квартирі продовжує проживати відповідач та їх спільна донька - [PERSON] . Крім цього, відповідач перешкоджає позивачу у вселенні до квартири, а саме змінила замки вхідних дверей, чим перешкоджає позивачу користуватись належною йому часткою квартири. З цих підстав [PERSON] була написана заява 02.02.2020 року до Вишенського ВП Вінницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області. За результатами розгляду заяви позивача до поліції стало відомо, що конфлікт між колишнім подружжям триває впродовж тривалого часу. При опитуванні [PERSON] встановлено, що з 02.02.2020 року, жодних замків у вхідних дверях вона не змінювала. На її думку, колишній чоловік в такий спосіб здійснює психологічний тиск та підтвердила той факт, що [PERSON] за даною адресою не проживає. 27.02.2020 p., Вінницьким ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області була надіслана відповідь на заяву [PERSON] , в якій зазначено, що вказана подія не містить ознак кримінального правопорушення. Тому беручи до уваги відносини, що склались між сторонами, їх можна класифікувати як цивільно-правові відносини, які вирішуються виключно в судовому порядку. Позивач зауважує, що після винесення рішення від 10.11.2016 року та до цього часу він змушений орендувати житло понад чотири роки та сплачувати комунальні платежі, що становить близько 5 000 грн. на місяць, що підтверджується договором оренди квартири та актом про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні від 28.04.2020 року, в якому вказано, що [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживає з вересня 2015 року, що в загальному і стало підставою для звернення позивачем до суду із даним позовом про встановлення порядку користування квартирою та усунення перешкод в користуванні нею шляхом вселення. Ухвалою суду від 26.11.2020 року відкрито провадження по даній справі за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою суду від 17.02.2021 року продовжено строк підготовчого провадження. Ухвалою суду від 25.02.2021 року по справі призначено будівельну-технічну експертизу. 13.04.2022 року на адресу суду повернулись матеріали цивільної справи разом з висновком експерта. 14.04.2022 року ухвалою суду провадження у цивільній справі поновлено. Ухвалою суду від 15.06.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат Грушко Ж.В., не з`явились. На адресу суду надійшла заява від представника позивача адвоката Грушко Ж.В., з якої вбачається, що позовні вимоги сторона позивача підтримує у повному обсязі та з урахуванням висновку експерта просить встановити порядок користування квартирою визначений у додатку 3 варіанта 2, згідно з яким позивач має право на користування як перший співвласник, а відповідач як другий співвласник. Просила судове засідання проводити у її та позивача відсутність, не заперечила проти прийняття судом заочного рішення по справі. В судове засідання відповідач [PERSON] та її представник адвокат Хейніс О.Г. повторно не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про місце, день та час розгляду справи. Заяв та клопотань до суду не надали, про причини неявки до суду не пеовідомили. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, з урахуванням приписів статей 223, 280 ЦПК України, суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки відповідач не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не подав до суду відзив та позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2019 р. у справі про поділ спільного майна подружжя, визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] . В порядку поділу спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] і [PERSON] , а саме квартири [ADDRESS] , визнано право власності за [PERSON] на Ѕ (ідеальну) частку даної квартири, а за [PERSON] визнано право власності на Ѕ (ідеальну) частку даної квартири. (а.с. 7-9). З довідки «Управляючої компанії «Господар Люкс» № 05-21/749 від 28.04.2020 р. вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстрований та проживає [PERSON] . Також за даною адресою проживають [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Відповідно до акту про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні від 28.04.2020 р. [PERSON] , який зареєстрований за адресою [ADDRESS] , не проживає за даною адресою з вересня 2015 року (а.с. 13). Із договору оренди квартири у приватної особи від 01.06.2019 р., вбачається, що [PERSON] орендує квартиру за адресою [ADDRESS] (а.с. 14). Твердження позивача, щодо конфліктних відносин з відповідачем, які виникли на підставі перешкоджання йому у вселенні до квартири, підтверджуються протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 02.02.2020 року та повідомленням Вишенського ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області наданим на звернення [PERSON] від 27.02.2020 року (а.с. 11-12). Висновком експерта № 1943/21-21 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 08.04.2024 р., проведеної Вінницьким відділенням КНДІСЕ надано два варіанти встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] , з урахуванням часток співвласників в праві власності на зазначену квартиру ( а.с. 60-72). Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи, суд дійшов до наступного. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Пленум Верховного Суду України у постанові від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. П. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Згідно частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з вимогами ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння і користування майном, що є їхню спільною частковою власністю. Спосіб вираження такої згоди в законі не закріплено. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод. Згідно ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму ВСУ від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані житлові та інші приміщення з самостійними входами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Оскільки у даному випадку спір стосується не поділу квартири, а порядку спільного користування цією квартирою з урахуванням відсутності можливості виділити у користування кожному співвласнику приміщення у відповідності до їх ідеальних часток у цій квартирі, суд відходить від відповідності реальних часток ідеальним. Експерт у висновку № 1943/21-21 від 08.04.2022 року запропонував два варіанти порядку користування квартирою між співвласниками. Обидва варіанти передбачають відступи від ідеальних часток у праві власності на квартиру. Суд вважає за можливе обрати другий варіант порядку користування та виділити в користування співвласнику Ѕ частини квартири [PERSON] приміщення житлової кімнати, площею 11,3 кв.м., приміщення житлової кімнати, площею 10,7 кв.м; в користування співвласнику Ѕ частини квартири [PERSON] виділити приміщення частини кімнати з кухнею-нішею площею 18,8 кв.м. з лоджією, площею 3,0 кв.м. В спільному сумісному користуванні [PERSON] та [PERSON] залишити частину кімнати з кухнею-нішею, площею 27,3 кв.м.; приміщення комори, площею 2,7 кв.м.; приміщення санвузла, площею 3,6 кв. м. Цей варіант порядку користування найбільше відповідає ідеальним часткам сторін у праві власності на квартиру. Встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками, відповідно до змісту статей 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних на праві власності кожному із співвласників (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 363/928/16-ц). Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вимоги [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою та усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved