Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-04 00:00:00

В травні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову вказує, що 14 березня 2022 року він знаходився біля приміщення Городківської сільської ради, де на 11 годину зібралися члени громадського формування, які несуть службу на блокпостах. Під час обговорення робочих питань голова Городківської сільської територіальної громади Резнік О.І. почала зачитувати зі свого телефону допис із соцмережі «Fасеbоок», опублікований його ( [PERSON] ) сином. Даний допис висвітлював незаконні, на його думку, дії голови Городківської сільської територіальної громади - Резнік О.І. При цьому [PERSON] кричала, обзивала його, вимагала, щоб він змусив свого сина [PERSON] видалити публікацію, інакше вона прийме репресивні міри, а також вимагала вибачитися за дії сина, ображала його нецензурною лайкою, принижувала честь та гідність його та членів його сім`ї, погрожувала фізичною розправою. Все це відбувалося в присутності інших членів громадського формування. Через деякий час після вказаної події у нього піднявся тиск, почалися головні болі, в зв`язку з чим він наступного дня звернувся в лікарню за медичною допомогою. Зважаючи на те, що відповідачка так і не вибачилася за свою поведінку, він змушений звернутися до суду з даним позовом. Окрім того, своїми неправомірними діями відповідачка завдала йому моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги, оскільки він був ображений та принижений в присутності односельчан. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просить суд: - визнати висловлювання [PERSON] , які мали місце та подію 14 березня 2022 року, по відношенню до нього, як образливі та такі, що принижують його честь та гідність; - зобов`язати [PERSON] вибачитися за вираження брудної лайки у зручний для неї робочий день в приміщенні Городківської сільської ради ( [ADDRESS] ) в присутності всіх членів громадського формування: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , поліції [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та голови Тульчинської адміністрації Гаврилюка О.А.; - стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду в сумі 10000 грн. Ухвалою судді від 25 травня 2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання. 14 червня 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідачка просила відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. Вказує, що категорично заперечує проти позовних вимог, оскільки звинувачення на її адресу не відповідають дійсності. Так, 14 березня 2022 року близько 11 години відбулися збори добровольчого формування Городківської територіальної громади № 1. Після вирішення нагальних питань, вона підійшла до [PERSON] , щоб поговорити з ним з приводу публікації в соцмережі «Fасеbоок», а саме в групі «Городківська об`єднана територіальна громада Важливий Кожен житель», адміністратором якої є його син [PERSON] , де було зазначено неправдиву інформацію про неї, як сільського голову. Для з`ясування обставин, про які йдеться в дописі, що ніби то вона чинить тиск на сім`ю [PERSON] та щоденно відправляє працівників поліції до його домогосподарства, вона викликала працівників поліції. Поліцейські [PERSON] та [PERSON] спростували твердження, зазначені в дописі, та повідомили, що вона жодного разу не направляла їх до родини [PERSON] . Розмова відбувалася на підвищених тонах, вона запропонувала [PERSON] звернутися з вимогою до свого сина [PERSON] , щоб він видалив публікацію, оскільки вказана у ній інформація брехлива та не відповідає дійсності, на що [PERSON] відповів, що його син повнолітній і він не має на нього впливу. Будь-яких слів, які б принижували честь та гідність [PERSON] , вона не вживала та не погрожувала фізичною розправою його родині. Після завершення розмови [PERSON] продовжував спілкуватися з членами добровольчого формування, не звертався за допомогою, не викликав швидку. Пізніше того ж дня вона бачила [PERSON] на чергуванні на блоспості № 1, куди привозила гарячі обіди. Тому твердження [PERSON] про те, що саме їхня дискусія призвела до погіршення його здоров`я не відповідає дійсності. 28 червня 2022 року позивач [PERSON] надіслав відповідь на відзив, у якій вказує, що підтримує свій позов до [PERSON] у повному обсязі. Стверджує, що 14 березня 2022 року близько 11 години в присутності членів громадського формування відбувся факт приниження його честі та гідності з боку [PERSON] . Після завершення розмови стан його здоров`я значно погіршився, тому на блокпосту він звернувся до [PERSON] з проханням дати йому ліки від головного болю. Протягом доби його фізичний стан погіршувався, що змусило його звернутися до лікаря в Крижопільську лікарню. Ухвалою суду від 11 липня 2022 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті, задоволено клопотання сторін про виклик свідків. Ухвалою суду від 22 липня 2022 року розгляд справи відкладено за клопотанням позивача на 24 серпня 2022 року. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі. Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 2 цієї статті встановлено випадки, які є підставою для відкладення розгляду справи. Таких підстав у судовому засіданні 24.08.2022 року судом не встановлено. Пунктом 2 частини 3 статті 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Таким чином, пункт 2 частини 3 статті 223 ЦПК України дозволяє провести розгляд справи за відсутності належним чином повідомленого позивача (його представника) у разі його повторної неявки в судове засідання незалежно від причин неявки. Частиною 5 статті 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. У судовому засіданні відповідачка та її представник - адвокат Григоришен О.В. наполягали на розгляді справи по суті, оскільки поведінка позивача свідчить про незацікавленість у розгляді справи та намаганні затягнути розгляд справи, а його безпідставний позов шкодить репутації відповідачки. Також сторона відповідачки відмовилася від допиту заявлених раніше свідків, вважають, що немає необхідності у допиті свідків. Завданням цивільного судочинства, яке визначено частиною 1 статті 2 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Водночас позивач, звернувшись до суду з даним позовом, у якому він просить захистити його конституційні права, в судове засідання повторно не з`явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, заяви про здійснення розгляду справи за його відсутності не подавав. Верховний Суд неодноразово висловлювався про те, що повторна неявка позивача у судове засідання із розгляду справи по суті є підставою для залишення позову без розгляду незалежно від причин такої неявки. Зокрема, у постанові від 28.10.2021 у справі № 465/6555/16-ц Верховний Суд виклав такі правові висновки. Системний аналіз норм статей 43, 44 ЦПК України, які стосуються обов`язку учасників добросовісно користуватися процесуальними правами, а також норм частини п`ятої статті 223 ЦПК України і пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України дає підстави для висновку, що законодавець диференціює необхідність урахування судом поважності/неповажності причин неявки позивача до суду залежно від того, якою є неявка: першою чи повторною. Така диференціація обумовлена як необхідністю забезпечити дотримання прав позивача на участь у судовому засіданні у разі першої неявки за належного його повідомлення про час та місце судового засідання та поважності причин неявки, так і необхідністю введення певних обмежень з метою дотримання процесуальних строків розгляду справи, прав та інтересів іншої сторони - відповідача, який притягнутий до участі у справі позивачем, а тому саме останній має продемонструвати свій інтерес у якнайскорішому розгляді справи, а отже зобов`язаний у розумні інтервали цікавитися провадженням у справі. Саме тому, повторна неявка позивача в судове засідання, незалежно від поважності її причин, дає суду підстави залишити позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його неявка не перешкоджає вирішенню спору по суті. Таким чином, зазначені норми дисциплінують позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулюють його належно користуватися своїми правами щоб не допустити затягування розгляду справи. Разом з тим, з огляду на обставини даної справи, процесуальну поведінку позивача, а також з урахуванням змісту позовних вимог, суд вважає, що відмова відповідачці у вирішенні по суті заявленого до неї позову становила б порушення права відповідачки на доступ до правосуддя. Адже залишення позову без розгляду є формою завершення судового процесу без ухвалення рішення по суті спору, що за наявності законодавчої можливості заявити у будь-який час тотожний позов створює для відповідачки ситуацію правової невизначеності. З наведених мотивів суд вважає, що у даній справі позов не підлягає залишенню без розгляду і слід вирішити позовні вимоги по суті. В судовому засіданні відповідачка та її представник - адвокат Григоришен О.В. просили відмовити у задоволенні позову за обставин, вказаних у відзиві. Так, відповідачка зазначила, що позов [PERSON] до неї є абсолютно безпідставним та необґрунтованим, оскільки при розмові з позивачем, яка мала місце 14 березня 2022 року, вона не висловлювалася нецензурною лайкою та ніяким чином не ображала його честь та гідність, лише попросила видалити публікацію в соцмережі «Fасеbоок». Представник відповідачки вказує, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження позовних вимог, його доводи про ніби то незаконні дії відповідачки [PERSON] , зокрема про погрози з її боку, є надуманими. Позивач не надав ніяких доказів щодо того, що його головний біль та гіпертонічний криз має причинний зв`язок із попередньою розмовою з відповідачкою [PERSON] . Окрім того, позов не відповідає вимогам п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, а саме: не зазначено змісту позовних вимог, не вказано спосіб захисту прав або інтересів, передбачений законом, описова частина позову не відповідає прохальній частині, яка викладена вкрай незрозуміло та суперечливо. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У відповідності до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Стаття 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності до положень ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інформацію», реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. У відповідності до ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Згідно ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, які є особистими немайновими благами фізичної особи; гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи» (далі - Постанова) під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справи про захист честі, гідності та ділової репутації слід визначити баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. В абзаці 1 п. 6 Постанови зазначено, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до п. 15 Постанови юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності, ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Також, поширенням інформації є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Таким чином, згідно з положеннями статті 277 ЦК України та статті 12 ЦПК України позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено саме його особисті немайнові права. Суб`єктивна думка про характер цих відомостей (впевненість у тому, що вони відповідають дійсності) виключає відповідальність за їх поширення. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] жодних доказів, які б підтверджували поширення [PERSON] інформації, що за своїм змістом або формою порочить його гідність, честь та ділову репутацію, не надав, та судом такі здобуті не було. До позовної заяви позивач долучив: - копію заяви, написаної ним 15 березня 2022 року на ім`я начальника ВП № 1 Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області, у якій він просить прийняти міри до [PERSON] , яка 14 березня 2022 року близько 11 год. 20 хв. в приміщенні Городківської сільської ради під час розмови вчинила з ним конфлікт, під час якого обзивала нецензурною лайкою, принижувала честь та гідність, погрожувала фізичною розправою; - довідку, видану лікарем [PERSON] від 15 березня 2022 року, про те, що [PERSON] 15.03.2022 року звертався за медичною допомогою в Крижопільський МЦ ПМСД у зв`язку з гіпертонічним кризом. Судом було задоволено клопотання позивача про допит в якості свідків заявлених ним осіб, однак позивач не забезпечив явку свідків в судове засідання. У своєму відзиві та в судовому засіданні відповідачка пояснила, що під час розмови з позивачем 14 березня 2022 року просила його змусити свого сина видалити публікацію про неї із соцмережі «Fасеbоок». При цьому відповідачка вказує, що не висловлювалася до нього в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації необґрунтовані, а отже, задоволенню не підлягають. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, то суд враховує наступне. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. За положеннями ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди судом враховано роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5), де зазначається, що моральна шкода може полягати у приниженні честі та гідності, престижу та ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку із пошкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Позивачем має бути доведено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Однак, позивачем не доведений факт заподіяння йому моральних страждань неправомірними діями відповідачки, не доведено причинного зв`язку між діями відповідачки та спричиненням моральних страждань, також не наведено жодних доказів у чому полягає моральна шкода та чим саме керувався позивач, визнаючи розмір морального відшкодування. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed