Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача Львівського комунального автотранспортного підприємства №1 (далі також - ЛКАТП №1), в якому просить стягнути з ЛКАТП №1 на користь [PERSON] документально підтверджені матеріальні збитки внаслідок заподіяної шкоди здоров`ю у розмірі 1 897,27 грн. та моральної шкоди 5 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 05.06.2019 приблизно об 11:50 год. перебуваючи на зупинці громадського транспорту на перехресті вулиць Наукова - Симоненка у м.Львові очікувала маршрутний автобус по напрямку до вул.Городоцька (ринок «Привокзальний»). У цей час під`їхав автобус маршруту №10 та зупинився для посадки пасажирів, яка здійснювалась через передні двері. Коли заходила в автобус та ступила на східці, водій зачинив перед нею двері, притиснувши ними ноги, внаслідок чого не втримавши рівновагу впала і вдарилась головою об дорожнє покриття, що завдало тілесні ушкодження. [PERSON] допомогла піднятись та зайти в автобус, в салоні якого пасажири надали місце у передній його частині. Присівши, зробила зауваження водієві, на що останній відповів тим, що нічого не бачив. Наступного дня, в силу погіршення самопочуття звернулась у поліклініку до травматолога, який скерував до невропатолога та за результатами МРТ виявлено ознаки помірної церебральної мікроангіопатії, лікворної дисциркуляції, атрофічні зміни паренхіми мозочка. 12.06.2019 року звернулась до ЛКАТП №1 та у відповідь отримала повідомлення, що за даними системи JPS-треку встановлено автобус, реєстраційний номер [NUMBER] , та водія [PERSON] , у якого відібрано пояснення, відповідно до яких ніяких претензій від пасажирів до нього не надходило. Разом з тим, 20.06.2019 року подала до поліції заяву про вчинення кримінального правопорушення, відомості про що 24.01.2020 року внесено до ЄРДР за ч.1 ст.286 КК України. За час досудового розслідування проведено судово-медичну експертизу, у висновку якої від 15.01.2020 року №71 зазначено, що в червні 2019 року невропатологом поліклініки була діагностовано закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку. Травма голови утворилась від дії тупого предмета, могла виникнути при падінні і ударі головою до дорожнього покриття 05.06.2019 року та відноситься до легких тілесних ушкоджень. За результатами проведених слідчих дій 31.01.2020 року винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі ч.2 ст.284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення. На придбання ліків та проведення обстеження витратила 1 897,27 грн. Вважає, що [PERSON] була заподіяна шкода в результаті неправомірних дій водія автобуса [PERSON] , який слідував за маршрутом №10 та перебував у трудових відносинах з ЛКАТП №1, між отриманням тілесних ушкоджень та діями водія існує причинно-наслідковий зв`язок, що дає підстави стягнути з ЛКАТП №1 понесені витрати у розмірі 1 897,27 грн. Зазначає, що винними діями відповідача заподіяна моральна шкода, яка полягає у тому, що внаслідок постійного лікування ритм життя повністю порушився, постійні головні болі, погіршене самопочуття істотно вплинули на стосунки з рідними та знайомими, відкрите заперечення відповідачем та його працівниками своєї причетності до події, необхідність написання скарг та звернення до правоохоронних органів за захистом своїх прав, проведені допити як потерпілої, проходження судово-медичної експертизи, також завдали чималих моральних переживань, коштували нервів та здоров`я, а тому просить стягнути з ЛКАТП №1 5 000 грн. моральної шкоди. Одночасно з позовом до суду подано заяву про виклик свідка [PERSON] . Ухвалою суду від 28.08.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Від представника відповідача адвоката Петришина В.М. надійшов відзив, в якому ЛКАТП №1 позов заперечило повністю з огляду на те, що водій [PERSON] заперечує факт падіння пасажира з автобуса, яким він керував, [PERSON] номерних знаків автобуса та водія, який ним керував, не пам`ятає та такими даними не володіє, доказів вини водія [PERSON] у завданні шкоди позивачці під час виконання ним своїх трудових обов`язків чи притягнення до адміністративної відповідальності за подію, що трапилась з позивачкою 05.06.2019 року, не надано. З тих підстав вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Ухвалою суду від 14.02.2022 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Від третьої особи [PERSON] пояснень до суду не надходило. Свідок [PERSON] допитана в судовому засіданні 19.07.2022 року. Позивач та її представник - адвокат Пацура Анжеліка-Наталія Анатоліївна у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, аналогічних викладеним у позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача ЛКАТП №1 - адвокат Петришин Віктор Михайлович позов заперечив, надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві, просив відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи [PERSON] - адвокат Васечко Юрій Андрійович просив відмовити у задоволенні позову з підстав відсутності в матеріалах справи доказів завдання третьою особою шкоди позивачу. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 06.06.2019 року [PERSON] звернулась до травматолога (установа не вказана) зі скаргою на болі в потилиці, що підтверджується медичним записом в медичній карті амбулаторного хворого (а.с.16). Як зазначено в медичному записі травматолога, зі слів хворої [PERSON] травма отримана 05.06.2019 року внаслідок падіння на спину з ударом голови до землі. При обстеженні травматологом виявлено садно в ділянці потилиці, за результатами чого встановлено діагноз: «Забій м`яких тканин потилиці. Струс головного мозку?». Хворій рекомендовано консультація невропатолога. 07.06.2019 року оглянута невропатологом [PERSON] , що підтверджується медичним записом в медичній карті амбулаторного хворого (а.с.16, 19), в якому зазначено, що зі слів хворої [PERSON] 05.06.2019 року випала з маршрутки, вдарилась потилицею об бетон. Свідомості не втрачала. Після проведення рентгенографії хвора переведена в каб.102 та скерована в ТП №2 на консультацію травматолога та нейрохірурга. Діагноз: «Закрита черепно-мозкова травма (ЗЧТМ). Струс головного мозку? Імпресійний перелом (гематома) правої тім`яно-потиличної ділянки». 08.06.2019 року [PERSON] проведено МРТ (а.с.25, 31) вартістю 900 грн. (а.с.36), 10.06.2019 року - комп`ютерну томографію голови (а.с.26, 32) вартістю 810 грн. (а.с.36). Як стверджує позивач, 05.06.2019 року близько 11:50 год. на зупинці громадського транспорту на перехресті вул. Наукова - вул.Симоненка у м.Львові очікувала маршрутний автобус по напрямку до вул.Городоцька (ринок «Привокзальний»). Коли під`їхав автобус маршруту №10 та зупинився для посадки пасажирів, маючи намір зайти [PERSON] ступила на східці передніх дверей, які водій у цей момент зачинив перед нею, чим притиснув ноги позивача, внаслідок чого не втримавши рівновагу впала і вдарилась головою об дорожнє покриття, отримавши вищезазначену травму. Допомогла їй піднятися та зайти у вказаний маршрутний автобус [PERSON] , яка була очевидцем цієї події. На звернення [PERSON] від 12.06.2019 року ЛКАТП №1 листом від 18.06.2019 року №628/02 за підписом директора [PERSON] повідомило, що системою JPS-треку було визначено автобус, який знаходився біля зупинки в зазначений позивачем проміжок часу, а у водія взято пояснення (а.с.37). У своїх поясненнях водій автобуса [PERSON] підтвердив, що 05.06.2019 року працював на маршруті №10 водієм автобуса, реєстраційний номер [NUMBER] . Зазначив, що рухався згідно з графіком і ніяких претензій за час роботи йому не надходило (а.с.43). Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, [PERSON] 05.06.2019 року перебував з відповідачем ЛКАТП №1 в трудових відносинах на посаді водія та у зазначений позивачем часовий проміжок знаходився на зупинці громадського транспорту на перехресті вул. Наукова - вул. Симоненка у м.Львові, виконуючи трудові (службові) обов`язки водія автобуса маршруту №10. Як вбачається з листа начальника Франківського відділу поліції ГУ НП у Львівській області О.Кінаха від 10.07.2019 року №1454/01/41/06-19, стосовно завдання тілесних ушкоджень [PERSON] звернулася 20.06.2019 року до поліції (реєстраційний номер в журналі Єдиного обліку 12743), однак за результатами перевірки викладених фактів, працівниками Франківського відділу поліції не встановлено ознак кримінального правопорушення, у зв`язку з чим така інформація не була внесена до ЄРДР (а.с.47). Разом з тим, Франківський відділ поліції скерував копію звернення до Управління патрульної поліції у Львівській області та ЛКАТП №1 для надання оцінки дій працівників вказаного підприємства (а.с.45, 46). При цьому, відповідно до рапорту дільничного офіцера поліції Франківського відділу поліції ГУ НП у Львівській області Монастирського І.І. під час обстеження прилеглої території до місця події камер відеоспостереження виявлено не було (а.с.40). 24.01.2020 року на підставі рапорту слідчого ВРЗСТ СУ ГУ НП у Львівській області Пилипяка Р.С. інформацію про те, що 06.06.2019 року близько 11:50 год. на зупинці вул.Наукова-Симоненка у м.Львові, водій маршрутного автобуса №10 під час посадки пасажирів не переконався, що пасажири зайшли в салон автобуса, зачинив двері, внаслідок чого вони притиснули ноги пасажиру [PERSON] , яка в подальшому впала на дорогу та отримала тілесні ушкодження, внесено до ЄРДР із правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.1 ст.286 КК України та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №12020140080000154, що підтверджується витягом з ЄРДР (а.с.66). На підставі постанови слідчого ВРЗСТ СУ ГУ НП у Львівській області Пилипяка Р.С., 15.01.2020 року проведено судово-медичну експертизу позивача, за результатами якої складено висновок №71, що [PERSON] у червні 2019 року невропатологом поліклініки була діагностовано закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку. Крім того, була відмічена наявність «гематоми» правої тім`яно-потиличної ділянки. Травма голови утворилась від дії тупого предмета, могла виникнути при падінні і ударі головою до дорожнього покриття під час дорожньо-транспортної пригоди 05.06.2019 року та відноситься до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я (а.с.71-73). Постановою слідчого ВРЗСТ слідчого управління ГУ НП у Львівській області Пилипяка Р.С. від 31.01.2020 року, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12020140080000154 від 24.01.2020 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Копію постанови про закриття та матеріали кримінального провадження №12020140080000154 від 24.01.2020 року та відповідні копії документів направити начальникові УПП у Львівській області ДПП для вирішення питання про встановлення водія та притягнення винної особи до відповідальності відповідно до вимог КУпАП(а.с.69-70). Крім того, листом від 21.02.2020 року №2916/41/12/02-2020 Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції повернуло постанову про закриття кримінального провадження №12020140080000154 від 24.01.2020 року, оскільки факт дорожньо-транспортної пригоди спростовується зібраними матеріалами та показами [PERSON] , яка стверджує, що під час посадки в транспортний засіб, останній не перебував в русі, а дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки (а.с.79). Допитана в суді як свідок [PERSON] зазначила, що вже не пам`ятає число і рік події, яка є підставою позову, разом з тим підтвердила, що така мала місце на зупинці громадського транспорту на перехресті вул.Наукова-Симоненка у м.Львові. Пояснила, що бачила як з дверей автобуса падає на землю [PERSON] , ноги якої були затиснуті цими дверима. Разом з іншою жінкою допомогла їй піднятися та зайти в маршрутний автобус. Номер маршруту повідомити не змогла, оскільки тоді на це не звернула уваги, водія не бачила. На запитання представника позивача уточнила, що це була звичайна маршрутка. Так, суд не бере до уваги дані покази свідка [PERSON] , оскільки вона не надала суду логічних пояснень в межах розгляду даної справи, вони не підтверджуються іншими доказами по справі, спростовуються матеріалами справи. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.9 ч.2 ст.16 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п.1 ч.2 ст.22 ЦК України). Частиною першою статті 1166 ЦК України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею моральна шкода, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України). Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (пункти 1-3 ч.2 ст.23 ЦК України). Статтею 1172 ЦК України встановлено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, заподіяну їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки передбачено статтею 1187 ЦК України, згідно частини першої якої джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що для настання відповідальності за завдання шкоди ушкодженням здоров`я необхідна наявність таких умов: протиправна поведінка особи, яка завдала шкоду, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, наявність вини. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку. Аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Саме такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14. Наведений висновок було підтверджено Верховним Судом, зокрема у постанові від 21 квітня 2021 року в справі №648/2035/17. Враховуючи зміст вищевказаних норм ЦК України,у цьому виді деліктних зобов`язань необхідно довести як наявність шкоди так і її заподіяння, причинний зв`язок внаслідок протиправного рішення дії або бездіяльності конкретно визначеної особи(воді маршрутки). Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Крім цього, досліджуючи докази, суд повинен встановити, чи мав місце факт. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п 11. Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»). Отже, суд не може припускати, що певну обставину доведено. Факт або стався, або його не було. Якщо у суду залишаються сумніви, слід застосувати правила про розподіл тягаря доведення. Якщо сторона, на яку покладено тягар, не виконує його, факт вважається таким, що не доведений і навпаки. Разом з тим, потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди. За змістом ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, оскільки у матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про вину водія [PERSON] в завданні шкоди [PERSON] , суд дійшов висновку про відсутність всіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідного для стягнення збитків, а саме: протиправної поведінки особи, яка заподіяла збитки, причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача і збитками, вини відповідача у завданні збитків, що в сукупності унеможливлює притягнення останнього до цивільно-правової відповідальності. За таких обставин, суд вважає недоведеними обставини, викладені у позовній заяві та повідомлені позивачем в судовому засіданні, оскільки такі не підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами та показами свідка, допитаного у судовому засіданні. Тому суд приходить до висновку, що покликання позивача та її представника є необґрунтовані, не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження позову, тому суд діє в такому випадку відповідно до положень ст.ст. 12,81 ЦПК України. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на наведене, дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку щодо необхідності у позові відмовити у повному обсязі з підстав недоведеності такого.

Outcome: dismissed