Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту складеного 30.08.2019 року його дядьком [PERSON] на користь відповідачки. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що його батьком був [PERSON] . Його батько та заповідач [PERSON] були рідними братами. [INFO] його дядько [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина і 01.10.2019 року П`ятнадцятою Київської державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа після його смерті. При зверненні до нотаріуса позивач дізнався про наявність заповіту на користь відповідачки у справі, яка є племінницею співмешканки дядька, [PERSON] . Він, як спадкоємець третьої черги вважає, що вказаний вище заповіт складений з порушенням норм діючого законодавства, а тому має бути визнаний недійсним. Так, заповіт було складено за участі свідків [PERSON] та [PERSON] , яких було запрошено за проханням відповідача. Зі змісту заповіту вбачається, що заповідач мав вади зору і не міг прочитати заповіт, крім того, враховуючи його стан, адже він помер за два дні після складання заповіту, то яким чином він міг запросити свідків та звернутись до нотаріуса без сторонньої допомоги, цю допомогу йому звичайно надала спадкоємиця за заповітом [PERSON] та свідок при складанні заповіту [PERSON] , які є між собою близькими родичами, а [PERSON] ще й співмешканкою [PERSON] , від якої він залежав фізично внаслідок свого стану здоров`я. Таким чином, позивач вважає, що оспорюваний ним заповіт є таким, що не відповідає волі заповідача та дійсним намірам. Також, в тексті оспорюваного заповіту не вказано місце складання заповіту, зазначено лише «місто Київ, 16 год. 30 хв.», а відтак оспорюваний заповіт слід визнати недійсним. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва [PERSON] від 13.09.2021 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Розпорядженням керівника апарату суду від 03.11.2021 року призначено повторний автоматизований розподіл даної цивільної справи в зв`язку із звільненням судді [PERSON] . Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.11.2021 року головуючим суддею у справі визначено суддю Панченко О.М. Ухвалою суду від 05.11.2021 року прийнято цивільну справу до провадження судді Панченко О.М., призначено її підготовчий розгляд. 22.11.2021 року до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 25.11.2021 року витребувано від П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори та КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4, а також від відповідачки [PERSON] докази у справі. 08.12.2021 року відповідачкою у справі надано витребувані судом докази - копії свідоцтва про її народження, про укладення шлюбу, про одруження її батьків. 24.12.2021 року до суду надійшла письмова відповідь на відзив. 16.05.2022 року до суду надійшла завірена належним чином копія заповіту та документів на підставі яких він посвідчений П`ятнадцятою Київської державною нотаріальною конторою 30.08.2019 року за реєстровим №2-617 від імені [PERSON] 05.07.2022 року до суду надійшла відповідь від КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4 в якій зазначено про те, що не можливо надати завірену копію історії хвороби на [PERSON] , оскільки він не перебував на лікуванні в КНП «ЦПМСД №4» Деснянського району м. Києва протягом останніх п`яти років до дня смерті [INFO] . У відповіді на запит суду від 19.07.2022 року зазначено, що [PERSON] проходив обстеження і був направлений до лікаря онколога у зв`язку із тим, що було підтверджено підозру на пухлину лівої легені. З інших питань [PERSON] до Центру не звертався. 11.07.2022 року відповідачкою у справі подано клопотання про залучення додаткових доказів по справі, а саме медичної документації на померлого [PERSON] . Позивач у справі в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідачка у справі в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що оспорюваний заповіт був зачитаний свідками заповідачу [PERSON] вголос. Крім того, як випливає із заповіту, заповідач поставив свій підпис на підтвердження виявлення своєї волі, зазначеної у заповіті на розпорядження належного йому майна. Також державним нотаріусом шляхом реєстрації заповіту було посвідчено факт волі заповідача на розпорядження своїм майном та підтверджено, що заповідач поставив свій підпис власноручно. Таким чином, нотаріус при посвідченні заповіту дотрималася всіх норм ЦК України. Щодо тверджень позивача про те, що вона є племінницею свідка [PERSON] , то таке твердження не відповідає дійсності, а позивачем не надано жодного доказу на підтвердження зазначеного твердження, адже [PERSON] є її троюрідною сестрою, а не племінницею. Від представника третьої особи П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори до суду надійшов лист з проханням проводити розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, вислухавши вступне слово позивача та відповідачки, суд встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що батьком позивача у справі був [PERSON] . Його батько та заповідач [PERSON] були рідними братами. [INFO] дядько позивача [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина і 01.10.2019 року П`ятнадцятою Київської державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа після його смерті. При зверненні до нотаріуса позивач дізнався про наявність заповіту на користь відповідачки у справі, яка є племінницею співмешканки дядька, [PERSON] . Позивач як спадкоємець третьої черги вважає, що вказаний вище заповіт складений з порушенням норм діючого законодавства, а тому має бути визнаний судом недійсним. Так, заповіт було складено за участі свідків [PERSON] та [PERSON] , яких було запрошено на прохання відповідача. Зі змісту заповіту вбачається, що заповідач мав вади зору і не міг прочитати заповіт, крім того, враховуючи його стан, адже він помер за два дні після складання заповіту. Також, спадкоємиця за заповітом [PERSON] та свідок при складанні заповіту [PERSON] є між собою близькими родичами, а [PERSON] ще й співмешканкою [PERSON] , від якої він залежав фізично внаслідок свого стану здоров`я. Таким чином, позивач вважає, що оспорюваний ним заповіт є таким, що не відповідає волі заповідача та дійсним намірам. Також, в тексті оспорюваного заповіту не вказано місце складання заповіту, зазначено лише «місто Київ, 16 год. 30 хв.», а відтак оспорюваний заповіт слід визнати недійсним. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Згідно частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України. Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частин 1-3,5,6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач, у тому числі посилається на те, що його дядько мав вади зору і не міг прочитати заповіт, крім того в нього був незадовільний стан, адже він помер за два дні після складання заповіту, що свідчить про те, що оформлення і посвідчення заповіту відбулось з порушенням вимог закону, а відтак оспорюваний заповіт слід визнати недійсним. Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначених у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Частина четверта статті 207 ЦК України передбачає, що якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Згідно частини другої статті 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках. Згідно зі статтею 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтею 7 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Згідно пункту 1 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р., нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 Цивільного кодексу України та особисто подані нотаріусу. Посвідчення заповіту через представників не допускається. У заповіті зазначаються місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача. Заповіт особисто підписує заповідач. Пунктом 2.1. розділу ІІ Порядку передбачено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування. Посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 ЦК України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням точного місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому (пункти 1.1., 1.4. розділу ІІІ Порядку). У статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3статті 203 ЦК України. Також, як роз`яснено у пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону. Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам Цивільного Кодексу України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Встановлено, що заповіт, складений [PERSON] 30.08.2019 року відповідає вищенаведеним вимогам закону. Вказаний заповіт складений та посвідчений у відповідності до вимог закону, зокрема: державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори, встановлено особу заповідача та визначено обсяг його цивільної дієздатності; заповіт складено у письмовій формі, із зазначенням точного місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та заповіт посвідчений на його прохання в присутності свідків, які зачитали його заповідачу вголос та власноручно поставили свої підписи на ньому, також заповідач власноручно підписав заповіт. Свідки [PERSON] та [PERSON] не є спадкоємцями за заповітом, членами сім`ї та близькими родичами спадкоємця за заповітом, не є особами, які не можуть прочитати або підписати заповіт, а також розуміли значення та правові наслідки своїх дій. Таким чином, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні належні, достатні та допустимі докази про те, що нотаріусом при посвідченні заповіту були порушені вимоги до його форми та порядку його посвідчення, що встановлені ст.ст. 1247,1248 ЦК України, відтак, суд не приймає до уваги відповідні твердження позивача, оскільки вони є безпідставними і необґрунтованими, оскільки він підписаний заповідачем в присутності свідків і державного нотаріуса, яким було встановлено особу заповідача та свідків, які оголосили заповіт заповідачу, нотаріусом визначено обсяг цивільної дієздатності заповідача. Крім того, свідки [PERSON] та [PERSON] не є спадкоємцями за заповітом, членами сім`ї та близькими родичами спадкоємця за заповітом. Доказів протилежного судом не здобуто, а позивачем не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки докази які б однозначно та безальтернативно вказували на наявність передбачених статті 255 ЦК України підстав визнання правочину недійсним, у матеріалах справи відсутні, а відтак спірний заповіт є чинним і визнанню недійсним не підлягає. Враховуючи положення статті 141 ЦПК України та висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати понесені стороною позивача розподілу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed