Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивачі звернулися до суду з позовом про вселення, посилаючись на те, що з серпня 2005 року по кінець грудня 2014 року [PERSON] проживав з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в належному останній будинковолодінні [ADDRESS] . Разом з ними також проживав неповнолітній [PERSON] , над яким [PERSON] здійснював опіку, та повнолітня дочка [PERSON] - [PERSON] , яка також мала частку у вказаному будинковолодінні. В жовтні 2008 року позивачі у встановленому законом порядку та з дозволу [PERSON] та відповідача були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Під час проживання у період часу з 2007 року по 2012 рік позивачами за спільні кошти з [PERSON] на місці старого будинку було збудовано новий. Так, у 2007 році була збудована прибудова «а», загальною площею 29 кв. м; у 2008 році - житловий будинок «А-1» площею 59,8 кв. м; у 2009 році - житлова прибудова «А», площею 35,2 кв. м; у 2010 році - мансарда, площею 30,8 кв. м; у 2012 році - сарай з гаражем «Б» та гараж «В». Під час зазначеного будівництва [PERSON] з [PERSON] , [PERSON] та з відповідачкою проживали у старому будинку, який до певного часу знаходився всередині новобудови. 12 грудня 2011 року [PERSON] таємно подарувала [PERSON] належну їй частку, про що [PERSON] стало відомо в 2017 році. В кінці грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] стосунки погіршились і остання створила умови, відповідно до яких позивач не міг з нею спільно проживати однією сім`єю. Проте незважаючи на особисті напружені стосунки з [PERSON] , [PERSON] продовжував постійно проживати у будинку [ADDRESS] до середини 2016 року, [PERSON] проживав у ньому періодично, оскільки часто був на заробітках, як в Україні, так і за кордоном. На початку 2017 року [PERSON] змінила замки на вхідних дверях та не впустила позивачів до будинку, в зв`язку з чим [PERSON] звертався до поліції та до відповідача з письмовою пропозицією про надання дубліката ключів від вхідних дверей та вказував, що будинковолодіння нажито разом з її матір`ю - [PERSON] , є спільною сумісною власністю. Проте відповідач на вказане не реагує, недає можливості проживати у будинку [ADDRESS] . Враховуючи викладене, просив вселити позивачів в будинковолодіння [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач [PERSON] у судове засідання не з?явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності. Представниквідповідача у судовому засіданніпозов не визнала, посилаючись на те, що позивачі були тимчасово зареєстровані попереднім співвласником будинковолодіння [PERSON] , без згоди [PERSON] . Позивачі тимчасово проживали у будинку з 2008 по 2013 рік, мали ключі від будинку. З січня 2015 року [PERSON] добровільно залишив будинок, речей позивачів у будинку не має. [PERSON] не проживає в будинку з 2013 року, оскільки виїхав на заробітки до Києва, забрав свої особисті речі. Оскільки позивачі виїхали, втративши інтерес до житла, їх речей та майна не має, [PERSON] змінила вхідні замки та позивачі не мають доступу до будинку. Вважала, що позивачі не мають права користування вказаним будинку, а тому просила відмовити у задоволенні позову. 2. Заяви, клопотання та іншіпроцесуальнідії у справі. Ухвалою суду від 16.07.2021 справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання на 16.08.2021. За клопотанням представника відповідача підготовче судове засідання відкладено на 09.09.2021. Ухвалою суду від 09.09.2021 закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті на 11.10.2021. Ухвалою суду від 11.10.2021 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі. За клопотанням представників сторін судове засідання відкладено на 29.11.2021, 22.12.2021, 31.01.2022, 02.03.2022. В подальшомуу зв?язку з воєнним станом та клопотаннями відповідача та його представника судове засідання відкладено на 05.04.2022, 19.05.2022, 15.06.2022, 14.07.2022, 19.09.2022. 3.Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Між сторонами виникли правовідносини з приводу права користування житлом, якірегулюються нормами Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . [PERSON] набула право спільної часткової власності з матір`ю [PERSON] на 68/100 частини будинковолодіння згідно з рішенням Шепетівського міського суду Хмельницької області від 27 жовтня 1998 року, яким проведено розподіл спадкового майна - будинку [ADDRESS] . Право спільної часткової власності [PERSON] (дівоче [PERSON] ) і [PERSON] на 68/100 частини вказаного будинковолодіння у встановленому порядку зареєстровано Шепетівським БТІ 29 листопада 2001 року. 29 грудня 2004 року [PERSON] відповідно до договору дарування частини будинку подарувала відповідачу [PERSON] (дівоче Михальчук) 32/100 частини будинку [ADDRESS] з належною частиною надвірних будівель. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23 лютого 2005 року право власності відповідача на 32/100 частини вказаного домоволодіння зареєстровано Шепетівським БТІ. Згідно з договором дарування частини будинку від 12 грудня 2011 року [PERSON] подарувала відповідачу 34/100 частини будинку [ADDRESS] . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12 грудня 2012 року право власності відповідача на 34/100 частини вказаного домоволодіння зареєстровано Шепетівським БТІ. За відомостями із домової книги у будинку [ADDRESS] є зареєстрованим місце проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (з 23 жовтня 2008 року), [PERSON] (з 30 грудня 2008 року до 10 грудня 2011 року, та з 12 січня 2012 року - з дозволу нового власника [PERSON] ). Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 червня 2020 року у справі № 688/98/19 позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частину майна задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без шлюбу [PERSON] з [PERSON] у період з серпня 2005 року до грудня 2014 року. У решті позову відмовлено. Отже, у період спільного проживання однією сім`єю без шлюбу [PERSON] з [PERSON] у період з серпня 2005 року до грудня 2014 року позивачі набули право на проживання у будинку як члени сім`ї власника ( [PERSON] ) Відповідно до акта обстеження умов проживання при вирішенні питання встановлення опіки [PERSON] над [PERSON] , комісією проводилося обстеження умов проживання малолітнього і встановлено, що для виховання та розвитку дитини у будинку [ADDRESS] створено добрі умови, виділена окрема кімната у будинку з меблями, ведеться домашнє господарство. Стосунки у сім`ї доброзичливі, відносини побудовані на взаєморозумінні. Співмешканка [PERSON] та її донька [PERSON] не заперечують проти встановлення опіки над [PERSON] . В подальшому між сторонами склалися неприязні відносини, що визнали сторони. Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 березня 2017 року відкрито провадження у справі № 688/759/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності, усунення перешкод у користуванні власністю, вселення та виділення 1/2 частки в натурі. Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 08.10.2018 року позовну заяву залишено без розгляду у зв?язку з повторною неявкою позивача у судове засідання. Вдруге з позовом про вселення, що є предметом розгляду, [PERSON] звернувся 10.03.2020. З приводу вчинення відповідачем і [PERSON] перешкод у користуванні спірним будинком позивач [PERSON] неодноразово звертався до Шепетівського ВП ГУНП в Хмельницькійобласті у квітні 2017 року, у березні 2020 року. Постановою Хмельницького апеляційного суду від 23.06.2021, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 21.07.2022 скасовано рішення Шепетівськогоміськрайонного суду Хмельницької області від 16.03.2021 у справі№688/4026/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та у позові відмовлено. Постанова Хмельницького апеляційного суду від 23.06.2021 має преюдиційне значення у цій справі. Відповідач в суді апеляційної інстанції та представник відповідача у судовому засіданні під час розгляду цієї справи не заперечували той факт, що [PERSON] та [PERSON] не мають ключів від вхідних дверей будинку. Хмельницьким апеляційним судом встановлено, що позивачі не проживають у спірному будинку з поважних причин, не втратили інтерес до цього житлового приміщення як до місця проживання. Вказані обставини підтверджуються дослідженими під час судового розгляду доказами: копіями паспортів позивачів, копіями довідок Шепетівської міської ради від 07.04.2017, 08.01.2020 про склад сім?ї, копією витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.12.2011, копією технічного паспорта на будинок від 01.08.2005 та від 06.06.2017, копією розпорядження Шепетівської районної державної адміністрації від 25.11.2008р. №487/2008, копією акта обстеження умов проживання служби у справах дітей Шепетівської райдержадміністрації без дати, копією акта обстеження житлово-комунальних умов служби у справах дітей Шепетівськоїміської ради від 22.06.2011, копією довідки ЗОШ №6 від 21.02.2020, копіями відповідей Шепетівського ВП ГУНП в Хмельницькій області від 11.04.2017, 24.04.2017, копією договору купівлі-продажу від 06.11.2008, копією рішення Шепетівської райдержадміністрації від 28.09.2012, копією витягу з домової книги у будинку [ADDRESS] , копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.12.2017, копією акта голови квартального комітету №4 за №219 від 29.03.2017, копією рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 червня 2020 року у справі № 688/98/19, актом Городнявської сільської ради від 25.03.2019, копією постанови Хмельницького апеляційного суду від 23.06.2021 у справі №688/4026/18, копією довідки Шепетівської міської ради від 19.07.2021 №11948 про реєстрацію місця проживання [PERSON] , копією ухвали Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 08.10.2018 року у справі № 688/759/17 та іншими матеріалами справи. 4. Норми права, якізастосував суд. Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (преюдиція). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до частин першої, другої статті 64 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи мають вони зареєстроване місце проживання у цьому жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 липня 2012 року в справі № 6-60цс12. Частина перша статті 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. 5.Оцінка суду. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Необхідно дотримуватися балансу між захистом права власності відповідача та правом користування спірним будинком позивачами, які тривалий час не проживають у ньому з поважних причин. Як встановлено судом, позивачі набули право користування спірним житлом згідно із законом, вселившись у нього та зареєструвавши місце проживання в установленому законом порядку за згоди власника цього будинку [PERSON] , а припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Позивачі іншого житла не мають, відповідач чинить їм перешкоди для проживання у спірному будинку, про що свідчать неодноразові звернення [PERSON] до судових та правоохоронних органів. Вказане свідчить, що позивачі не втратили інтерес до спірного будинку як до місця проживання, вважають його своїм житлом. За таких обставин, суд дійшов висновку, що право позивачів на проживання та користування спірним будинком порушене і підлягає захисту шляхом вселення. Суд відхиляє твердження представника відповідача про те, що позивачі були тимчасовими жильцями, оскільки доказів укладення з позивачами договору найму житлового приміщення відповідач не надала. Більше того, позивач [PERSON] був вдруге зареєстрований у спірному будинку 12 січня 2012 року, саме зі згоди [PERSON] як нового власника. 6. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в т.ч. належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК Українивитрати, пов`язані з правничою допомогою, підлягають розподілу разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу визначається згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті. Розмір таких витрат має бути співмірним з складністю справи, складністю та обсягом наданих послуг, затраченим адвокатом часом на надання таких послуг, а також ціною позову. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно достатті 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Статтею 30 Закону №5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Згідно договору про надання правової допомоги від 01.03.2022 року, адвокатРівнячок Л.С. та Гаврилюк В.М. уклали договір з надання правової допомоги. П. 4.1, 4.2, 4.1.2 цього договору визначений розмір гонорару адвоката. Згідно розрахунку вартості послуг адвоката від 02.05.2022, адвокат, зокрема, знайомився з документами, вивчав законодавство та судову практику 4 години, виготовлення позову 3,5 год, брав участь в судових засіданнях тощо, всього витратив 26 годин робочого часу. Відповідно до квитанцій від 01.07.2020 №235, від 29.12.2020 №420, від 01.02.2021 №150, від 12.04.2021 №280, від 24.06.2021 №301, від 05.07.2021 №346 [PERSON] виконав умови договору та сплатив 22 500 грн адвокату Рівнячку Л.С. Представник відповідача звернулася до суду з клопотанням про зменшення розміру витрат на правову допомогу до 5000 грн, в якомузазначила, що враховуючи предмет і підстави заявленого позову, незначну складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, кваліфікацію і досвід адвоката, середню вартість правових послуг у регіоні, адвокат завищив розмір оплати правових послуг та ставки за представництво адвокатом в судових засіданнях. Такий розмір витрат не відповідає критеріям реальності та співмірності. Суд враховує положення частини шостої статті 137 ЦПК України, за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто, у розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони про недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положенняхстатті 627 Цивільного кодексу України, принципу pactasuntservanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому в статті 43 Конституції України. Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката, зокрема, складання та направлення до суду позову, інших процесуальних документів, запитів тощо; участь адвоката в судових засіданнях. Будь-яких доказів неспівмірності витрат на правову допомогу, зокрема, доводів податкового органу щодо неспівмірності витрат на правову допомогу, суду не надано. Суд, з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи представництво інтересів позивача в судових засіданнях, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 22 500 грн. є реальними та співмірними, підтвердженими матеріалами справи. У зв`язку з повним задоволенням позову, відповідно дост. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача [PERSON] слід стягнути сплачений ним судовий збір в сумі 840,80 грн та 22 500 грн витрат на професійну правничу допомогу, а всього - 23 340 грн 80 коп.

Outcome: approved