Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права користування жилим приміщення. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є дружиною покійного [PERSON] , який помер [INFO] . 29.02.2008 року між ЖУ «Лівобережне» та [PERSON] був укладений Договір № 53 «Про компенсаційні витрати на утримання житлового фонду ЖУ «Лівобережне» на 2008 рік». 22.12.2008 року АТ ХК «Київміськбуд» видано ордер № 74 ні ім`я [PERSON] на 1 ліжко-місце у гуртожитку по [ADDRESS] . З моменту видачі ордеру [PERSON] було здійснено заселення у надане жиле приміщення, де він постійно проживав та був зареєстрований, що підтверджується відповідними довідками. Фактично було зайнято 2 кімнати, які вважаються одним житловим осередком, згідно технічного паспорту від 28.07.2015 року. З 01.11.2012 року у кімнатах [ADDRESS] проживає також позивачка [PERSON] разом із своїми дітьми і [PERSON] . З покійним чоловіком вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, регулярно здійснювали плату за користування жилим приміщенням та плату за комунальні послуги. Угод щодо окремого проживання чи окремого порядку користування жилим приміщенням із наймачем не обумовлювалося. Підтвердженням факту постійного проживання позивачки у кімнатах також підтверджується і Актом обстеження житлових умов сім`ї від 10.10.2013 року. Регулярне утримання жилого приміщення та оплата комунальних послуг підтверджується також щомісячними квитанціями. На підставі Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 12.09.2012 року № 1605 гуртожиток по [ADDRESS] передано до комунальної власності територіальної громади м. Києва. 04.11.2021 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про реєстрацію її місця проживання у кімнатах [ADDRESS] , але у проведенні реєстрації їй було відмовлено. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати за нею право користування кімнатою [ADDRESS] шляхом укладення з нею договору найму кімнати [ADDRESS] . 31.05.2022 року до суду надійшов Відзив представника відповідача на позов. Відповідно до заперечень, викладених у відзиві, представник відповідача вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними з тих підстав, що ордер виданий [PERSON] на право зайняття ліжко-місця у гуртожитку по [ADDRESS] . Крім того, позивачкою не доведено факт спільного проживання з померлим. На підставі викладеного представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог відмовити. На початку судового розгляду позивачка підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. У подальшому позивачка у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивачки у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, зазначених у Відзиві на позов, просила відмовити у позові. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що пунктом 1 Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.09.2012 року № 1605 «Про безоплатне прийняття відомчого житлового фонду, службового житла, зовнішніх інженерних мереж ПАТ «ХК «Київміськбуд» до комунальної власності територіальної громади міста Києва» передбачено безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Києва відомчого житлового фонду та його передачу до сфери управління районних в м. Києві державних адміністрацій, зокрема, гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 15 Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.11.2012 року № 2131 «Про затвердження актів приймання-передачі відомчого житлового фонду ПАТ «ХК «Київміськбуд» в комунальну власність територіальної громади міста Києва до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій» затверджений акт приймання-передачі гуртожитку по [ADDRESS] з відомчого житлового фонду ПАТ «ХК «Київміськбуд» в комунальну власність територіальної громади м. Києва до сфери управління Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. Згідно з розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 30.01.2015 року № 48 «Про закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» майна за КП «Керуюча компанія» на праві господарського відання закріплено майно, у тому числі гуртожиток по [ADDRESS] . Як встановлено при розгляді справи, 29.02.2008 року між ЖУ «Лівобережне» та [PERSON] був укладений Договір № 53 «Про компенсаційні витрати на утримання житлового фонду ЖУ «Лівобережне» на 2008 рік». 22.12.2008 року АТ ХК «Київміськбуд» видано ордер № 74 ні ім`я [PERSON] на 1 ліжко-місце у гуртожитку по [ADDRESS] . З моменту видачі ордеру [PERSON] було здійснено заселення у надане жиле приміщення, де він постійно проживав та був зареєстрований з 30.01.2009 року, що підтверджується відповідними довідками від 09.10.2013 року за № 1952 та від 24.02.2017 року за № 02/03/02-861. Фактично [PERSON] було зайнято 2 кімнати, які вважаються одним житловим осередком, згідно технічного паспорту від 28.07.2015 року. З 01.11.2012 року у кімнатах [ADDRESS] проживає також позивачка [PERSON] разом із своїми дітьми і [PERSON] . З 02.12.2016 року позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. 05.11.2021 року [PERSON] був знятий з реєстраційного обліку у гуртожитку по [ADDRESS] у зв`язку із смертю. Як стверджує у своїх позовних вимогах [PERSON] , вони з покійним чоловіком тривалий час вели спільне господарство, мали спільний бюджет, регулярно здійснювали плату за користування жилим приміщенням та плату за комунальні послуги. 04.11.2021 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про реєстрацію її місця проживання у кімнатах [ADDRESS] , але у проведенні реєстрації їй було відмовлено, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Порядок користування житловими приміщеннями у гуртожитках врегульований окремими нормами Житлового кодексу України. Відповідно до положень частини 2 статті 128 Житлового кодексу жила площа у гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управління яких перебуває гуртожиток. Приписами статті 129 Житлового кодексу встановлено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Таким чином, вищенаведені правові норми містять вичерпний перелік юридичних осіб, правомочних видавати ордери на жилі приміщення у гуртожитках. Відповідно до п. 6 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2018 року № 498, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. За змістом положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Конституцій Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 р. № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в рішення від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Звідси поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст. Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають чи припускають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище. Отже, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову у позові. Відповідно до ст. 58 Житлового кодексу України єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення є одер, виданий на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів. Згідно із ч. 1 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до положень ч. 1 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім1ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК України). Частиною 2 статті 106 ЖК України визначено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Як встановлено при розгляді справи, ордер на заселення у гуртожиток за адресою: [ADDRESS] був виданий [PERSON] . Позивачка [PERSON] з 2006 року проживала однією сім`єю з [PERSON] , а з 2010 року вони постійно проживали у спірному жилому приміщенні - кімнаті [ADDRESS] . Також позивачка до моменту смерті чоловіка мали спільний бюджет, регулярно здійснювати плату за користування жилим приміщенням та плату за комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями про сплату квартплати та комунальних послуг. Крім того, позивачкою разом з чоловіком проводилися ремонті роботи у спірних приміщеннях, придбавалися меблі та побутова техніка, що підтверджується відповідними квитанціями та товарними чеками за період з 2010 року. Відповідно до Акту обстеження житлових умов сім`ї від 10.10.2013 року, затвердженого начальником ЖЕК № 304 Ігнатенко С.М. родина у складі 4 осіб ( [PERSON] , дружина [PERSON] , дочка [PERSON] , син [PERSON] ) проживають у кімнаті [ADDRESS] . Згідно із довідкою від 10.04.2015 року за № 55, виданої КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Києва (ЖЕК 304), в період з 01.11.2012 року по даний час [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Акту обстеження для з`ясування фактичного проживання мешканців від 10.04.2015 року, затвердженого начальником ЖЕК-304 Подлужним Д., у кімнатах [NUMBER] проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] також підтвердили факт постійного проживання однієї сім`єю [PERSON] разом із [PERSON] з 2010 року по день його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для задоволення позовних вимог, а тому суд вважає позов [PERSON] підставним та обґрунтованим, а тому таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 992, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved