Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти за розпискою від 01.03.2021 в сумі 23 000 доларів США; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. Позов обґрунтовано тим, що у лютому 2021 позивач повідомив відповідача, що у нього є необхідність придбання вантажного автомобіля в Європі. Відповідач сказав, що у нього є можливість допомогти у придбанні автомобіля за кордоном. Вони разом обрали автомобіль, який відповідав вимогам позивача - Volkswagen Transporter Т6. Відповідач зробив попередній розрахунок витрат, необхідних на придбання вказаного автомобіля, його ремонт, доставку, розмитнення, сертифікацію, постановку на облік тощо. За результатами попереднього розрахунку витрати на автомобіль становили 20 600 доларів США (2 945 Євро). 01.03.2021 для виконання вищевказаної домовленості позивач передав відповідачу 23 000 (двадцять три тисячі) доларів США з метою придбання для позивача зазначеного автомобіля. Про отримання вказаних грошових коштів 01.03.2021 відповідачем на аркуші з попереднім розрахунком було складено розписку.Станом на сьогоднішній день означений автомобіль так і не було придбано і питання щодо його придбання вже після сплину 7 місяців стало неактуальним, а кошти не повернуто. 26.08.2021 позивач звернувся до поліції із заявою про вчинення Відповідачем кримінального правопорушення та 31.08.2021 позивача було повідомлено листом Бердичівського районного відділу поліції про розгляд його заяви, за результатами якого було встановлено наявність цивільно-правових відносин між ним та відповідачем та було рекомендовано звернутись до суду. До вказаного листа було додано довідку від 30.08.2021, у якій вказано, що під час відібрання поліцейським пояснень у відповідача, останній підтвердив факт отримання громових коштів у позивача та те, що досі не виконав взяті на себе зобов`язання. Також 06.09.2021 позивачем було направлено відповідачу претензію, у якій він просив останнього протягом 7 календарних днів з дня отримання цієї претензії або придбати для нього обумовлений автомобіль Volkswagen Transporter Т6, або повернути передані йому грошові кошти в сумі 23 000 (двадцять три тисячі) доларів США. 24.09.2021 лист з вказаною претензією повернувся за закінченням терміну зберігання. Вказані обставини стали підставою звернення до суду з цим позовом. ІІ. Процедура та позиції сторін Ухвалою суду від 09.11.2021 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16.05.2022 закрито проведення підготовчого засідання, призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та представник позивача у судовому засідання підтримали вимоги позовної заяви, уточнивши при цьому про відсутність необхідності здійснювати перерахунок заборгованості в гривні згідно з офіційним курсом Національного банку України станом на день винесення судового рішення. Відповідач вкотре у судове засідання не з`явився, будь-яких заяв, клопотань від нього не надходило. Відзив на позовну заяву не подавав. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом, докази на їх підтвердження. Судом встановлено, що 01.03.2021 відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 23000,00 доларів США на покупку та доставку авто, що підтверджується відповідною розпискою, складеної на аркуші з попереднім розрахунком. Дані щодо марки автомобіля та року випуску розписка не містить ( а.с. 15). 26.08.2021 позивач звертався до Бердичівського РВП із заявою про вчинення кримінального правопорушення. У довідці від 30.08.2021, складеній за результатами розгляду заяви [PERSON] , вказано, що опитаний [PERSON] підтвердив факт отримання грошових коштів у позивача та те, що досі не виконав взяті на себе зобов`язання. 6.09.2021 позивачем направлено відповідачу претензію та 24.09.2021 лист з вказаною претензією повернувся за закінченням терміну зберігання. ІV. Національне законодавство, що підлягає застосуванню, оцінка та мотиви суду Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року в справі № 320/2233/18 (провадження № 61-2279св19) вказано, що «не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим суд, з`ясувавши в розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини». Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. У справі, що розглядається, судом встановлено, що між сторонами склалися договірні відносини з приводу придбання та доставки транспортного засобу із Європи, які сторони реалізували у розписці від 1.03.2021, та фактично транспортний засіб не було придбано та доставлено позивачу особою, яка діяла за дорученням відповідача. Так, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента (частина першастатті 1011 ЦК України). Відповідно до статті 1012 ЦК України, договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. Комітент може бути зобов`язаний утримуватися від укладення договору комісії з іншими особами. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов`язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну. Згідно приписів статті 1013 ЦК України, комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. Якщо комісіонер поручився за виконання правочину третьою особою, він має право на додаткову плату. Якщо договором комісії розмір плати не визначений, вона виплачується після виконання договору комісії виходячи із звичайних цін за такі послуги. Якщо договір комісії не був виконаний з причин, які залежали від комітента, комісіонер має право на комісійну плату на загальних підставах. У разі розірвання або односторонньої відмови від договору комісії комісіонер має право на плату за фактично вчинені дії. Згідно ч. 1 ст.1014 ЦК України комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок не має, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочин відповідно до зівичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 1018ЦК України майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента. Відповідно до частини 1 статті 1022ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії, а також повернути інше майно, передане йому комітентом для виконання договору. Закон не встанлвлює вимог щодо форми , змісту та порядку надання комісіонером комітентові звіту, тому дане питання має регулюватися за домовленістю сторін. У постанові Верховного Суду 10 червня 2021 року в справі № 910/7223/18 міститься висновок про те, "що договір комісії відноситься до числа договорів про надання нематеріальних посередницьких послуг, головним чином при здійсненні торгових операцій. Сутність договору комісії полягає в тому, що одна сторона (комітент) уповноважує іншу сторону (комісіонера) вчинити один або кілька правочинів від імені останнього і за власний (комітента) рахунок. Отже законом чітко визначено таку особливість договорів комісії, як зобов`язання комісіонера вчинити правочин за рахунок саме комітента". Тлумачення змісту розписки (зокрема, з урахуванням намірів сторін, які вони виражали при вчиненні правочину)дозволяє зробити висновок про те, що між [PERSON] (комісіонер) та [PERSON] (комітент) укладено договір комісії на вчинення правочину по придбанню автомобіля із Європи; комісіонер порушив зобов`язання і допустив втрату майна (грошових коштів в розмірі 23000 доларів США) комітента; комісіонер не довів, що втрата майна відбулася не з його вини. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до статті 192ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 333/5322/15-ц (провадження № 61-21808св18). Оскільки укладення і виконання зобов`язань в розписці від 01.03.2021 сторонами визначено в доларах США, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 23000 доларів США, що не суперечить чинному законодавству. За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню. V. Розподіл судових витрат З відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України необхідно здійснити розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені понесені ним судові витрати, а саме: сплачений позивачем судовий збір при поданні позовної заяви.

Outcome: approved