Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-08 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача орендну плату за договором оренди нежитлового приміщення №б/н від 23.05.2020 року за період з 01.06.2020 року по 27.09.2020 року у загальному розмірі 72\~000,00 грн. та відшкодування завданих збитків у розмірі 28\~000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір б/н від 23.05.2020 року, відповідно до умов якого позивачка передала, а відповідачка прийняла в оренду на умовах, визначених зазначеним договором, у тимчасове користування (оренду) нежитлове приміщення загальною площею 76м2, розташованого на 1-му поверсі будинку за адресою: [ADDRESS] . Так, 01.06.2020 року відповідачка отримала у своє користування для організації салону краси зазначене вище нежитлове приміщення разом з майном, що перераховане у підписаному обома сторонами Додатку до Договору від 31.05.2020 року. При цьому, при підписанні договору та навіть передачі приміщення відповідачка в порушення п. 61 Договору не сплатила позивачці заставу у розмірі місячної орендної плати і в подальшому взагалі саме щомісячна орендна плата, передбачена п.31 Договору, не сплачувалось відповідачкою належним чином. Окрім цього, 09.09.2020 року під час здійснення перевірки орендованого майна, позивачкою було виявлено зникнення переданого разом з приміщенням апарату ультразвукової і мікротокової терапії у косметології та електроміонейстимуляції фізіотерапії АКФ-01 вартістю 28\~000,00 грн., який у Додатку до Договору від 31.05.2020 року було визначено як «апарат ультразвуку 1 шт.». В ході з`ясування причин відсутності зазначеного майна відповідачка не змогла пояснити його зникнення і відмовилась взяти на себе за це відповідальність та сплатити відшкодування. 27.09.2020 року у порушення п. 4.4.5. Договору відповідачкою фактично було припинено оренду нежитлового приміщення, а також власноруч написано розписку, якою вона зобов`язалися сплатити кошти за апарат або повернути його, якщо поліцію не буде знайдено винного і кримінального справу буде закрито. Постановою Чечелівського відділення поліції Дніпропетровського відділу поліції ГУ Національної поліції Дніпропетровською області від 30.01.2021 року було закрито кримінальне провадження, в якій позивача було визнано потерпілою і яке внесено до Єдиного реєстру досудового розслідувань за №12020045680000438 від 07.11.2020 року на підставі заяви позивачки. Відповідач фактично відмовилась від оренди і припинення користування орендованим приміщенням наприкінці вересня 2020 року, але нею так і не було сплачено обладнання, позивачка змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів і вимагати в судовому порядку стягнути з відповідачки відповідні суми коштів. Не погодившись з позовними вимогами, представником відповідачки подано до суду відзив, відповідно до якого вказав, що матеріали позовної заяви не містять жодного належного доказу протиправної поведінки відповідачки, причинений зв`язок між шкодою та поведінкою відповідачки, а також встановленої вини щодо завдання позивачці будь-якої майнової шкоди. Більш того, надані позивачкою копії постанови про закриття кримінального провадження №2020045680000438 від 30.01.2021 року, витягу у кримінальному провадженні№2020045680000438 від 05.03.2021 року довідки ВП №6 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області від 05.03.2021 року свідчать про те, що правоохоронними органами не встановлено особу, яка заволоділа ультразвуковим випромінювачем «УЗ-ніж», що виключає наявність вини відповідачки у завданні будь-якої шкоди позивачки. З приводу заволодіння кимось майна позивачці та завдання їй майнової шкоди, зазначає, що позивачка зверталась до правоохоронних органів 06.11.2020 року, вказуючи, що ця подія сталося 23.05.2020 року. Однак за змістом позовної заяви позивачу стало відомо про зникнення ультразвукового апарату лише 09.09.2020 року під час перевірки орендованого майна, при цьому із змісту позову та доданого договору оренди нежитлового приміщення вбачається, що позивачка вважає датою передачі майна в оренду відповідачки 01.06.2020 року. Така неузгодженість та надуманість обставин нібито заподіяння позивачці шкоди, на думку відповідачки, не може розглядатися судом в якості достовірних підстав для вирішення заявлених позовних вимог про відшкодування збитків. В обґрунтування позовних вимог щодо стягнення орендної плати в розмірі 72\~000,00 грн. позивачка вказує на укладання 23.05.2020 року між позивачкою та відповідачкою договору оренди нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] , яке згідно пункту 1.4. доданої до позову копії договору належить орендодавцю на підставі право власності. Разом з тим, згідно доданих до позовної копії договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нежитлове приміщення, магазин непродовольчих товарів від 22.02.2018 року та Витягу з Державного реєстру речових права на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.02.2018 року власником нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] є неповнолітня [PERSON] . Отже позивачка не мала належного та достатнього обсягу цивільної дієздатності на самостійне укладання 23.05.2020 року договору оренди нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] , оскільки не є власницею цього приміщення, що свідчить про відступлення її порушеного права чи законного інтересу з боку відповідачки. Також, в матеріалах справи відсутній Акт приймання-передачі нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] і майна в ньому, який засвідчував би факт передачі позивачкою відповідачці права користування цим нежитловим приміщенням на умовах найму (оренди), що унеможливлює встановлення факту належного виконання позивачкою своїх обов`язків щодо передання передачі відповідачці у користування нежитлового приміщення. Таким чином, позивачкою не доведено достатніми та допустимими доказами факт передачі відповідачці у користування нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , а отже і належного набуття відповідачці права користування і виникнення обов`язків за договором. Представником позивачки було подано відповідь на відзив, відповідно до якої вказує, що позивачка є законним представником своєї неповнолітньої доньки та має право самостійно укладати договори щодо її майна, крім тих, які відповідно до закону потребують дозволу органу опіки і піклування. В тому числі, позивачка має право укладати договори оренди нежитлових приміщень. Також, зазначає, що в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази фактичного передання нежитлового приміщення в оренду відповідачці, а отже і виникнення у відповідачці прав і обов`язків за договором оренди та відповідальності за збереження орендованого нежитлового приміщення та іншого майна, що передавалось разом з ним. Вказує, що відповідальність відповідачки за спричинену шкоду, випиває безпосередньо із його зобов`язань за договором оренди. Невиконання відповідачкою передбаченого законом та договором обов`язку щодо неналежного утримання та збереження переданого майна спричинило втрату ультразвукового апарату, що є підставою для стягнення з відповідачки збитків. Відповідачкою не доведено, що шкоду завдано не з її вини, зокрема, не надано доказів того, що зникнення апарату спричинено протиправними діями третіх осіб, або певними подіями, що не залежачали від волі відповідачки. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка та її представник в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню, з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що 23 травня 2020 року [PERSON] (далі Орендодавець) та [PERSON] (далі Орендар) уклали договір оренди нежитлового приміщення, орендар передає, а орендар приймає в оренду на умовах, визначених цим Договором, у тимчасове коротко/дострокове користування (оренду), нерухоме майно нежитлове приміщення, розташованого 1 поверсі 4 поверху будинку за адресою [ADDRESS] (а.с. 17-18). Таким чином, орендодавець [PERSON] підтвердила, що їй на праві власності належить вказане нежитлове приміщення, розташоване на 1 поверсі 4 поверхового будинку за адресою: [ADDRESS] . Проте, відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №115394903 від 26 лютого 2018 року, нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , свідоцтво про народження серія [NUMBER] виданого 15.07.2014 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, на підставі договору при припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нежитлове приміщення (а.с. 13). Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діюче законодавство передбачає окремі порядки при оренді житлових приміщень, що належать малолітній або неповнолітній особі. Ст. 178 СК України встановлено, що дохід, отриманий від такого майна, повинен йти на утримання його власника або невідкладні потреби сім`ї. Поки особа малолітня, розпоряджатися цим доходом можуть її батьки з урахуванням зазначених порядків. Власник віком 14-18 років може сам вирішувати, на що будуть витрачені кошти, виручені з використання його нерухомості. Законно здавати в оренду таку квартиру можна тільки з дозволу органу опіки та піклування. За ч.2 ст.177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, щодо майна, власником (співвласником) та/або користувачем якого є дитина. Відповідно до ч.4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Відповідно до ст.ст.17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, відмовлятися від належних дитині майнових прав, зобов`язуватися від імені дитини порукою чи видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. В матеріалах справи відсутні докази, що підтверджували б згоду органу опіки та піклування на укладення договору оренди нежитлового приміщення від 23 травня 2020 року. Позивачка при укладанні договору оренди нежитлового приміщення ввела в оману відповідачку щодо належності орендодавцю на підставі права власності вказаного вище нежитлового приміщення. Враховуючи вищевикладене, у зв`язку з тим, що позивачка не мала право укладати договір оренди нежитлового приміщення від 23 травня 2020 року, оскільки нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , не належить їй на праві приватної власності, суд не вбачає підстав задля задоволення позовних вимог в частині стягнення орендної плати за період з 01 червня 2020 року по 27 вересня 2020 року у розмірі 72\~000,00 грн. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачки відшкодування завданих збитків у розмірі 28\~000,00 грн., слід зазначити наступне. Відповідно до п. 1.6. договору оренди нежитлового приміщення, визначено, що орендодавець передає в користування орендарю майно, яке заходиться в приміщенні, згідно Акту приймання-передачі нежитлового приміщення і майна в ньому. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що Акт приймання-передачі нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] і майна в ньому, який засвідчував би факт передачі позивачкою відповідачці права користування цим нежитловим приміщенням та майна, на умовах найму (оренди) відсутній. Таким чином, позивачкою не доведено достатніми та допустимими доказами факт передачі позивачкою відповідачці у користування саме апарату ультразвуку АКФ-01. Позивачкою надано додаток до договору, відповідно до якого перелічено обладнання, мебель, в тому числі зазначено «апарат ультразвуку 1 шт.». Тобто, позивачкою не надано доказів на підтвердження факту передачі відповідачці саме апарату ультразвуку АКФ-01, за який вона просить відшкодувати їй завдані збитки. В матеріалах справи наявна копія розписки [PERSON] про повернення грошових коштів за апарат або апарат, який украдено, якщо поліцією не буде знайдено та кримінальна справа буде закрита до 31.12.2020 року, проте у вказаній розписці не вказано кому саме та за який саме апарат потрібно повернути грошові кошти (а.с. 22). Відтак, позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки відшкодування завданих збитків у розмірі 28 000,00 грн. не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позовної заяви в повному обсязі. Крім того, оскільки позивачці відмовлено в задоволенні її позовних вимог, то судові витрати також не підлягають стягненню з відповідачки на користь позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed