Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача, відповідно до якої просить розірвати шлюб, який був зареєстрований 01 березня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кривоозерського районного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №13. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що шлюбні стосунки з відповідачем припинені близько семи місяців тому, причиною цьому стали різні погляди на подружнє життя, часті сварки. Вважає, що сім`я розпалась остаточно, тому строк для примирення надавати недоцільно. Після розірвання шлюбу, неповнолітніх дітей залити проживати біля неї. Позивач в судове засідання не з`явилась, надіслала заяву, відповідно до якої просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, проти заочного розгляду не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, відзив не надав, тому суд, у відповідності до ст.280 ЦПК України, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ч.2 ст.247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 01 березня 2014 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кривоозерського районного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №13, що підтверджується даними свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , яке видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кривоозерського районного управління юстиції Миколаївської області 01 березня 2014 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого виконкомом Ленінської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області 04 серпня 2014 року, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Кривоозерським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 14 червня 2019 року (а.с.4,5,6). Спільне життя у сторін не склалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Сторони проживають окремо більше семи місяців, спільне господарство не ведуть, подружні стосунки не підтримують. Враховуючи викладене, суд вважає, що шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше сумісне життя і збереження сім`ї є неможливим. Тому, згідно положень ч.1 ст.110, ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України, вимоги позивача про розірвання шлюбу суд визнає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи вимогу позивача про визначення місця проживання дітей суд дійшов наступного висновку. Згідно положень ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Положеннями ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до положень ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно положень ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до положень ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, суд вважає, що позивачем не зазначено жодних обґрунтувань та не надано доказів у підтвердження наявності спору між сторонами щодо місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з чим вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають. Вирішуючи вимоги позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 у справі № 379/1418/18 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Таким чином, суд прийшов до висновку, що у відшкодуванні витрат на правничу допомогу слід відмовити з огляду на їх недоведення. На підставі ст.110, 112, 160 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial