Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому посилалась на те, що 09.11.2015 року прокуратурою Дніпропетровської області до ЄРДР за №42015040000000895, за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. 05.02.2016 року прокуратурою Дніпропетровської області до ЄРДР за №42016040000000096 було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України. Постановами прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області від 22.03.2016 року у кримінальному провадженні №42015040000000895 склад злочину було перекваліфіковано з ч.4 ст.190 КК України на ч.2 ст.15, ч.5 ст.191 КК України, а у кримінальному провадженні №42016040000000096 з ч.4 ст.358 КК України на ч.2 ст.366 КК України. Також постановою прокурора від 22.03.2016 року вказані кримінальні провадження були об`єднані в одне провадження за №42015040000000895. Крім того, 22.03.2016 року старшим слідчим СУ ГУНП в Дніпропетровській області стосовно [PERSON] було складено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.5 ст.191, ч.2 ст.366 КК України, яке того ж дня було погоджено прокурором. Вказане повідомлення [PERSON] не вручалось, для його отримання остання не викликалась. Органу досудового розслідування було достеменно відомо, що вона з січня 2016 року проживала на території Грузії. 23.03.2016 року старшим слідчим СУ ГУНП в Дніпропетровській області за погодженням із прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області було винесено постанову про оголошення підозрюваної [PERSON] у розшук, а досудове розслідування у кримінальному провадженні зупинено. Постановою прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області від 07.04.2016 року матеріали досудового розслідування відносно [PERSON] було виділено з кримінального провадження №42015040000000895 в окреме провадження за №12016040000000268. Постановою старшого слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 07.04.2016 року досудове розслідування у кримінальному провадженні №12016040000000268 було зупинено. Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07.04.2016 року було надано дозвіл на затримання [PERSON] з метою її приводу до суду для участі у розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 15.06.2016 року Укрбюро Інтерполу оголосило [PERSON] у міжнародний розшук, з метою її арешту та екстрадиції в рамках кримінального провадження №12016040000000268. Згідно листа відділу Укрбюро Інтерполу від 24.02.2017 року [PERSON] з 15.06.2016 року перебувала у міжнародному розшуку по «червоній картці Інтерполу». Згідно відповіді ГУНП в Дніпропетровській області від 17.03.2017 року [PERSON] перебувала в державному розшуку з 01.04.2016 року та міжнародному розшуку з 13.06.2016 року, яка особа, яка переховується від органів досудового розслідування. 04.07.2016 року за клопотанням прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська до [PERSON] було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.07.2016 року ухвалу від 04.07.2016 року було скасовано та в обранні [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовлено. Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.10.2016 року було надано дозвіл на затримання з метою приводу [PERSON] до суду для участі у розгляді клопотання про обрання їй запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.03.2017 року було відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області про обрання [PERSON] , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 03.04.2017 року апеляційним судом Дніпропетровської області [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 07.04.2017 року досудове розслідування у кримінальному провадженні №12016040000000268 було відновлено, змінено підслідність та проведення подальшого досудового розслідування доручено слідчим Департаменту з розслідування особливо тяжких злочинів у сфері економіки Генеральної прокуратури України. Постановою прокурора від 07.04.2017 року досудове розслідування у кримінальному провадженні було зупинено на підставі п.2 ч.1 ст.280 КПК України. 19.05.2017 року Головна прокуратура Грузії отримала копію, а 29.05.2017 року - оригінал клопотання Генеральної прокуратури України про екстрадицію [PERSON] . 30.06.2017 року [PERSON] була затримана правоохоронними органами на території Грузії. Ухвалою Батумського міського суду Грузії від 03.07.2017 року [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту строком на три місяці та в цей же день остання поміщена до Пенітенціарної установи №2 (м.Кутаїсі). 07.07.2017 року слідчим Департаменту з розслідування особливо тяжких злочинів у сфері економіки Генеральної прокуратури України було складено, а старшим групи прокурорів у кримінальному провадженні - погоджено клопотання про правову допомогу на адресу Ґоловної прокуратури Міністерства юстиції Грузії. 22.07.2017 року [PERSON] була переміщена з Пенітенціарної установи №2 (м.Кутаїсі) до пенітенціарної установи №5 спеціальна жіноча установа (м.Кутаїсі). 28.09.2017 року ухвалою Тбіліського міського суду Грузії [PERSON] було продовжено запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту до шести місяців, до 30.12.2017 року. 29.12.2017 року ухвалою Тбіліського міського суду Грузії [PERSON] було продовжено запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту до дев`яти місяців, до 30.03.2018 року. 09.03.2018 року ухвалою Тбіліського міського суду Грузії [PERSON] було змінено запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту на заставу в розмірі 100000 ларі, з покладенням відповідних обов`язків. Постановою старшого групи прокурорів у кримінальному провадженні від 15.03.2018 року кримінальне провадження №12016040000000268 відносно [PERSON] було закрито за відсутності достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей їх отримання. 12.04.2018 року прокурор управління міжнародних відносин департаменту правового забезпечення Головної прокуратури Грузії прийняла рішення про закінчення екстрадиційного провадження щодо [PERSON] , скасувала запобіжних захід та додаткові обов`язки і заборони відносно [PERSON] . Загалом досудове розслідування кримінального провадження №42015040000000895 та виділеного з нього кримінального провадження №12016040000000268 щодо [PERSON] , здійснювалось з 09.11.2015 року (внесення відомостей до ЄРДР) по 15.03.2018 року (закриття кримінального провадження), тобто на протязі 2 років 4 місяців та 6 днів, а незаконне кримінальне переслідування [PERSON] відбувалось в період з 09.11.2015 року (внесення відомостей до ЄРДР) по 12.04.2018 року (закінчення екстрадиційного провадження), тобто протягом 2 років 5 місяців та 3 днів. Після того, як позивачку почали незаконно переслідувати на території України, її чоловік [PERSON] майже взагалі припинив з нею будь-яке спілкування. Також було погіршено спілкування чоловіка із сином. Після того, як [PERSON] 03.07.2017 року було арештовано та поміщено до Пенітенціарної установи №2 (м.Кутаїсі) її чоловік вирішив розлучитись з нею та 04.10.2017 року звернувся до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з позовом про розірвання шлюбу, який було розірвано заочним рішенням цього суду від 20.11.2017 року. Отже, незаконне кримінальне переслідування [PERSON] фактично зруйнувало її подружнє життя, що безумовно завдало їй значних душевних страждань, оскільки протягом 15 років вона проживала із чоловіком, якого кохала та з яким планувала прожити ще багато років. Син позивачки [PERSON] з народження страждає гіпоксично-ішемічним ураженням центральної нервової системи. Має діагноз загальний розлад розвитку, резідуальна енцефалопатія, логоневроз, депресивний стан. Починаючи з 15.01.2016 року вона разом із сином перебувала на території Грузії без її чоловіка та батька дитини. Після арешту позивачки 30.06.2017 року, стан сина значно погіршився. Із родичів на території Грузії на той час більше нікого не було. Через перебування позивачки у в`язниці, вона була позбавлена можливості підтримувати мінімальний сімейний зв`язок із спином. Відсутність регулярних і повноцінних контактів з матір`ю заподіяло непоправної шкоди психічному та, як наслідок, фізичному здоров`ю, як сина, так і самої позивачки. Погіршення стану здоров`я дитини підтверджується довідками за результатами консультації у дитячого невролога від 15.08.2017 року, амбулаторно-медичного огляду від 16.08.2017 року, довідками від 09.11.2017 року, 26.02.2018 року. Отже очевидним є те, що ув`язнення позивачки завдало непоправної моральної шкоди як її сину, який в силу свого діагнозу вкрай потребував постійної присутності поруч з ним матері, так і самій позивачці, оскільки лише сам факт неможливості бачитись зі своїм сином кожен день та піклуватись про нього, зробив її життя нестерпним та жахливим в умовах ізоляції. Вона відчувала постійні нервові стреси, моральні страждання, відчуття тривоги за свого малолітнього сина, який опинився в чужій країні без жодної рідної людини поруч. До 16.01.2016 року позивачка проживала в м.Дніпро. З грудня 2012 року по 24.11.2015 року працювала на посаді головного бухгалтера та його заступника в ТОВ «Продекспорт-2009». Наприкінці 2015 року вона перейшла на роботу в ТОВ «Вітафудс», яке з 15.01.2016 року відрядило її до Грузії. 06.10.2016 року вона була звільнена з ТОВ «Вітафудс» за власним бажанням. 28.10.2016 року була прийнята на посаду помічника бухгалтера в ТОВ «Leader Distribution». З 01.11.20176 року вона переведена на посаду стажиста, а з 01.06.2017 року призначена на посаду помічника бухгалтера вказаного товариства. На той час в неї вже склались певні професійні зв`язки та гідна ділова репутація серед кола співробітників товариства, її поважали колеги та керівництво. Однак, несподіваний арешт та її подальше незаконне кримінальне переслідування на території Грузії, зробило неможливим її подальше перебування в Грузії, оскільки її авторитет та діловий імідж як чесної, професійної та добропорядної людини було повністю зруйнований висунутими проти неї обвинуваченнями, що безумовно завдало їй непоправної моральної шкоди. З цього приводу вона відчувала сильні душевні переживання та моральні страждання, приниження як добропорядної та чесної людини, розгубленість та невизначеність у своєму майбутньому та майбутньому свого малолітнього сина. Таким чином, їй було завдано непоправної моральної шкоди, яка полягала в порушенні її конституційних прав, переживаннях через незаконне кримінальне переслідування. Станом на 30.06.2017 року вона вже 1,5 роки проживала на території Грузії, вела звичайне повсякденне життя, офіційно орендувала житло та працювала на грузинському підприємстві з гідної зарплатнею, виховувала сина, планувала майбутнє своєї сім`ї в Грузії. Однак, внаслідок незаконних дій з боку правоохоронних органів України, вона була позбавлена можливості продовжувати свій звичайний розклад життя, спілкуватись зі своїм сином та піклуватись про нього саме в той період, коли такий догляд бу вкрай йому необхідний, зважаючи на його діагноз та психоемоційний стан. Несподіваний арешт спричинив розлучення із чоловіком та неможливість подальшого перебування в Грузії. На час затримання, заробіток був основний джерелом сімейного бюджету. Після незаконного затримання вона була вимушена за допомогою своїх знайомих продавати все, що в неї було на території Грузії, з метою утримання сина. Всі ці події безумовно негативно вплинули на її відношення як до роботи, сімейного життя, так і свого життя в цілому, порушили її нормальні життєві зв`язки та вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила стягнути з Держави Україна - Державного бюджету України на її користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 2400000 грн. Під час розгляду справи позивачка подала заяву про збільшення позовних вимог та з урахуванням висновку проведеної у справи судової психологічної експертизи та розмірі мінімальної заробітної плати станом на момент розгляду справи, остаточно просила стягнути на її користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 7020000 грн. В наданих відзивах представники відповідачів в особі ГУНП в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, просили відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачкою на підтвердження позовних вимог не надано жодного доказу спричинення їй моральних страждань, які вона зазнала в зв`язку зі незаконними, на її думку, діями посадових осіб органів досудового розслідування, розміру заявленої до стягнення шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача, вини останнього в заподіянні, а також доказів тому, що їх діяння були протиправними або будь-яким чином визнані судом незаконними. Представник прокуратури також посилався на те, що позивачка перебувала під кримінальним переслідуванням з 22.03.2016 року (дата повідомлення про підозру) до 15.03.2018 року (дата закриття кримінального провадження», тобто повних 12 місяців. Проте, позивачкою безпідставно обраховано увесь період досудового розслідування з 09.11.2015 року (дата внесення відомостей до ЄРДР) до 12.04.2018 року (закінчення екстрадиційного провадження). Крім того, досудове розслідування у кримінальному провадженні зупинялось, в зв`язку із ухиленням [PERSON] від органів досудового розслідування та оголошення її у розшук, що стало однією із причин тривалого досудового розслідування. Таким чином, період перебування її у розшуку з 23.03.2016 року по 30.06.2017 року не підлягає врахуванню при розрахунку періоду перебування під слідством та судом. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14.01.2020 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою від 19.08.2020 року по справі було призначено судову психологічну експертизу, на час проведення якої провадження по справі зупинено. Ухвалою від 18.01.2021 року, після проведення експертизи, провадження по справі було поновлено та призначено її до подальшого розгляду у підготовчому судовому засіданні. Протокольною ухвалою від 19.02.2021 року підготовче провадження по справі було закрито та призначено останню до розгляду по суті. Ухвалою від 23.03.2021 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника позивачки про поновлення строку для подачі заяви про збільшення позовних вимог, заяву про збільшення позовних вимог, подану 23.03.2021 року, залишено без розгляду. Ухвалою від 20.01.2022 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника позивачки про поновлення строку для подачі заяви про збільшення позовних вимог, заяву про збільшення позовних вимог, подану 20.01.2022 року, залишено без розгляду. Ухвалою від 20.01.2022 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника позивачки про призначення по справі додаткової судової психологічної експертизи. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.06.2022 року, ухвалу суду першої інстанції від 20.01.2022 року про відмову в задоволенні клопотання представника позивачки про поновлення строку для подачі заяви про збільшення позовних вимог та залишення без розгляду заяви про збільшення позовних вимог від 20.01.2022 року, було скасовано. Протокольною ухвалою суду від 30.08.2022 року заяву від 20.01.2022 року про збільшення позовних вимог було прийнято до розгляду. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представники відповідачів - Дніпропетровської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених в поданих відзивах на позовну заяву. Представник іншого відповідача - Державної казначейської служби України, в призначене судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив. Враховуючи повторну неявку представника Державної казначейської служби України, надання останньою відзиву на позовну заяву, суд визнав за можливе провести розгляд справи по суті за відсутності представника вказаного відповідача. Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи, викладені сторонами в поданих заявах по суті справи, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, не заперечувалось сторонами та вбачається з матеріалів справи, зокрема з долучених копій процесуальних документів, що 09.11.2015 року прокуратурою Дніпропетровської області до ЄРДР за №42015040000000895 було внесено відомості за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. 05.02.2016 року прокуратурою Дніпропетровської області до ЄРДР за №42016040000000096 було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України. Постановами прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області від 22.03.2016 року у кримінальному провадженні №42015040000000895 склад злочину було перекваліфіковано з ч.4 ст.190 КК України на ч.2 ст.15, ч.5 ст.191 КК України, а у кримінальному провадженні №42016040000000096 з ч.4 ст.358 КК України на ч.2 ст.366 КК України. Також постановою прокурора від 22.03.2016 року вказані кримінальні провадження були об`єднані в одне провадження за №42015040000000895. Досудове розслідування у кримінальному провадженні проводилось слідчими СУ ГУНП в Дніпропетровській області. 22.03.2016 року старшим слідчим СУ ГУНП в Дніпропетровській області стосовно [PERSON] було складено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.5 ст.191, ч.2 ст.366 КК України, яке того ж дня було погоджено прокурором. Постановою старшого слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 23.03.2016 року підозрювану [PERSON] було оголошено у розшук, а досудове розслідування у кримінальному провадженні зупинено. Постановою прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області від 07.04.2016 року матеріали досудового розслідування відносно [PERSON] було виділено з кримінального провадження №42015040000000895 в окреме провадження за №12016040000000268. Постановою старшого слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 07.04.2016 року досудове розслідування у кримінальному провадженні №12016040000000268 відносно підозрюваної [PERSON] , оголошеної у розшук, було зупинено. Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07.04.2016 року було надано дозвіл на затримання [PERSON] з метою її приводу до суду для участі у розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 15.06.2016 року Укрбюро Інтерполу оголосило [PERSON] у міжнародний розшук, з метою її арешту та екстрадиції в рамках кримінального провадження №12016040000000268. Згідно листа відділу Укрбюро Інтерполу від 24.02.2017 року [PERSON] з 15.06.2016 року перебувала у міжнародному розшуку по «червоній картці Інтерполу». Згідно відповіді ГУНП в Дніпропетровській області від 17.03.2017 року [PERSON] перебувала в державному розшуку з 01.04.2016 року та міжнародному розшуку з 13.06.2016 року, яка особа, яка переховується від органів досудового розслідування. 04.07.2016 року за клопотанням прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська до [PERSON] було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.07.2016 року ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 04.07.2016 року було скасовано та в задоволенні клопотання прокурора про обранні відносно [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - відмовлено. Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.10.2016 року було надано дозвіл на затримання з метою приводу [PERSON] до суду для участі у розгляді клопотання про обрання їй запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.03.2017 року було відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області про обрання [PERSON] , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.04.2017 року ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.03.2017 року було скасовано, задоволено клопотання слідчого та обрано [PERSON] запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 07.04.2017 року досудове розслідування у кримінальному провадженні №12016040000000268 було відновлено, змінено підслідність та проведення подальшого досудового розслідування доручено слідчим Департаменту з розслідування особливо тяжких злочинів у сфері економіки Генеральної прокуратури України. Постановою прокурора від 07.04.2017 року досудове розслідування у кримінальному провадженні було зупинено на підставі п.2 ч.1 ст.280 КПК України. 19.05.2017 року Головна прокуратура Грузії отримала копію, а 29.05.2017 року - оригінал клопотання Генеральної прокуратури України про екстрадицію [PERSON] . 30.06.2017 року [PERSON] була затримана правоохоронними органами на території Грузії. Ухвалою Батумського міського суду Грузії від 03.07.2017 року [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту строком на три місяці та в цей же день остання поміщена до Пенітенціарної установи №2 (м.Кутаїсі). 07.07.2017 року слідчим Департаменту з розслідування особливо тяжких злочинів у сфері економіки Генеральної прокуратури України було складено, а старшим групи прокурорів у кримінальному провадженні - погоджено клопотання про правову допомогу на адресу Ґоловної прокуратури Міністерства юстиції Грузії. 22.07.2017 року [PERSON] була переміщена з Пенітенціарної установи №2 (м.Кутаїсі) до пенітенціарної установи №5 спеціальна жіноча установа (м.Кутаїсі). 28.09.2017 року ухвалою Тбіліського міського суду Грузії [PERSON] було продовжено запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту до шести місяців, до 30.12.2017 року. 29.12.2017 року ухвалою Тбіліського міського суду Грузії [PERSON] було продовжено запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту до дев`яти місяців, до 30.03.2018 року. 09.03.2018 року ухвалою Тбіліського міського суду Грузії [PERSON] було змінено запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту на заставу в розмірі 100000 ларі, з покладенням відповідних обов`язків. Постановою старшого групи прокурорів у кримінальному провадженні від 15.03.2018 року кримінальне провадження №12016040000000268 відносно [PERSON] було закрито за відсутності достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей їх отримання. 12.04.2018 року прокурор управління міжнародних відносин департаменту правового забезпечення Головної прокуратури Грузії прийняла рішення про закінчення екстрадиційного провадження щодо [PERSON] , скасувала запобіжних захід та додаткові обов`язки і заборони відносно [PERSON] . Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Згідно ч.7 ст.1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Так, ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94 від 01.12.1994 року передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до п.2 ч.1 ст.2 вказаного вище Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Пунктом 5 ч.1 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається) моральна шкода. Згідно ч.ч.1,5,6 ст.4 зазначеного Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ч.2 ст.25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно зі ст.2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Оскільки під час розгляду справи встановлено, що кримінальне провадження №12016040000000268 відносно [PERSON] , яка в рамках останнього мала процесуальний статус підозрюваної було закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України в зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, позивачка у відповідності до наведених вище положень діючого законодавства, набула право на відшкодування моральної шкоди. З аналізу наведених вище положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вбачається, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27.10.1999 року у справі №1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Згідно п.5 ч.1 ст.3 КПК України, досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності. З огляду на це, суд вважає безпідставними доводи сторони позивача щодо необхідності розрахунку моральної шкоди з урахуванням незаконного кримінального переслідування позивачки в період з 09.11.2015 року (внесення відомостей до ЄРДР) по 12.04.2018 року (закінчення екстрадиційного провадження), тобто протягом 2 років 5 місяців та 3 днів, оскільки строк перебування [PERSON] під слідством у даному випадку має розраховуватись з 22.03.2016 року (день винесення повідомлення [PERSON] про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) по 15.03.2018 року (день винесення постанови про закриття кримінального провадження відносно [PERSON] ). При цьому, суд також вважає необґрунтованими та відхиляє заперечення прокуратури про те, що у вказаний строк не повинен враховуватись строк зупинення досудового розслідування у кримінальному провадженні в зв`язку із розшуком [PERSON] , оскільки в зв`язку із розшуком останньої її незаконне кримінальне переслідування не зупинялось, проводились дії, пов`язані з її розшуком та затриманням. Таким чином, період перебування позивачки під слідством з 22.03.2016 року по 15.03.2018 року становить 1 рік 11 місяців та 22 дні, тобто повні 23 місяці. Тому, мінімальний гарантований розмір моральної шкоди, право на відшкодування якої має позивачка становить 149500 грн. (23 місяці х 6500 грн.), де 6500 грн. - розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на день розгляду справи. Посилання відповідачів на те, що позивачкою не доведено факту спричинення їй моральної шкоди, не можуть бути прийняті судом, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку закриття кримінального провадження в зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно висновку судової психологічної експертизи №22843/20-61 від 29.12.2020 року Київського НДІСЕ визначено, що ситуація, що досліджується у цивільній справі №203/121/20, є психотравмувальною для [PERSON] . Останній спричинені страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується у цивільній справі. Орієнтовний еквівалент грошової компенсації за спричинені страждання (моральну шкоду) може становити 1080 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом. В своєму позові та заяві про збільшення позовних вимог позивачка, з урахуванням висновку судової психологічної експертизи та розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи, просила стягнути в рахунок відшкодування завданої їй моральної шкоди 7020000 грн. При цьому, посилалась на те, що її незаконне кримінальне переслідування відбувалось в період з 09.11.2015 року (внесення відомостей до ЄРДР) по 12.04.2018 року (закінчення екстрадиційного провадження), тобто протягом 2 років 5 місяців та 3 днів. Суд враховує, що у висновку судової психологічної експертизи №22843/20-61 від 29.12.2020 року Київського НДІСЕ визначено орієнтовний еквівалент грошової компенсації за спричинену позивачці моральну шкоду. Згідно ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Також суд враховує, що з урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. При визначенні остаточної суми відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги тривале кримінальне переслідування позивачки, що мало місце на протязі майже двох років; той факт, що під час досудового розслідування вона утримувалась під вартою в порядку екстрадиційного арешту в період з 30.06.2017 року по 09.03.2018 року, тобто на протязі більше 8-ми місяців. Після затримання позивачки на території Грузії, де вона працювала та проживала разом із сином, який має ряд хронічних захворювань, вона була позбавлена можливості підтримувати мінімальний сімейний зв`язок із спином. Відсутність регулярних і повноцінних контактів з матір`ю заподіяло непоправної шкоди психічному здоров`ю, як сина, який в силу свого діагнозу потребував постійної присутності поруч з ним матері, так і самій позивачці, оскільки факт неможливості бачитись зі своїм сином кожен день та піклуватись про нього, призвів до моральних страждань, нервових стресів через відчуття тривоги за свого малолітнього сина, який опинився в чужій країні без жодної рідної людини поруч. Також суд враховує, що на момент затримання позивачка постійно проживала та працювала на території Грузії та в неї склались певні професійні зв`язки та гідна ділова репутація серед кола співробітників. Подальший арешт та незаконне кримінальне переслідування на території Грузії, негативно вплинули на її авторитет та діловий імідж як чесної, професійної та добропорядної людини, що безумовно завдало їй непоправної моральної шкоди, призвело до сильних душевних переживань та моральні страждання, приниження як добропорядної та чесної людини, розгубленості та невизначеності у своєму майбутньому та майбутньому свого малолітнього сина. З урахуванням вищенаведеного, враховуючи мінімальний гарантований розмір моральної шкоди, визначений законодавством, ступінь та глибину завданих позивачці моральних страждань, а також виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивачки у рахунок відшкодування моральної шкоди 250000 грн., відмовивши в задоволенні позовних вимог в іншій частині. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, а також враховуючи, що судовий збір за подання даного позову не справляється в силу п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати по справі підлягають компенсації за рахунок держави. Питання про розподіл судових витрат у вигляді витрат на правову допомогу судом не вирішується, в зв`язку із подачею представником позивачки усної заяви про надання відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial