Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

У березні 2021 року позивач через свого представника звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому просив визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням та скасування реєстрації місця проживання осіб. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що із листа Підгірцівської сільської ради вбачається, що за адресою [ADDRESS] , зареєстровані відповідач так його малолітня дочка. Дані особи зареєстровані з 01.12.2016 року на підстав згоди власника такого житла [PERSON] . Однак, реєстрація вказаних осіб проведена в порушення вимог ЗУ «Про іпотеку» та Іпотечного договору №2384 від 28.12.2006 року, за відсутності письмової згоди Іпотекодержателя - позивача у справі, що є підставою для скасування такої реєстрації та відновлення прав власника будинку. Ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області від 12.05.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 16.12.2021 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено судовий розгляд по суті. У судове засідання сторони не з`явились. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача та відповідач в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотань, заяв до суду не направили. Представник Підгірцівської сільської ради про розгляд справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, враховуючи інтереси сторін, суд вважає за можливе вирішити справу за відсутності сторін на підставі наявних матеріалів справи. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що за умовами Кредитного договору № 128/2006 від 07.09.2006 року, ВАТ «Аграрний комерційний банк» (який в подальшому змінив назву на АТ «АЙБОКС БАНК» відповідно до рішень Загальних зборів акціонерів від 09.04.2010, від 16.11.2015 та 20.04.2018) надав [PERSON] мультивалютну відкличну відновлювальну кредитну лінію зі строком дії лінії до 05.09.2011. В забезпечення виконання умов зазначеного Кредитного договору між ВАТ «Аграрний комерційний банк» та [PERSON] 28.12.2006 року укладено Іпотечний договір № 2384 посвідчений та зареєстрований Приватним нотаріусом КМНО Карою В.В. Зазначений іпотечний договір зареєстровано у Державному реєстрі іпотек 30.12.2006 року, що підтверджується Витягом про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек № 10818807 від 30.12.2006. В подальшому укладались Договори про внесення змін до даного Іпотечного договору від 16.01.2009 № 22, від 09.09.2009 № 652, від 06.09.2010 № 1203, якими вносились зміни щодо розміру відсотків за користування кредитними коштами та строк дії кредитної лінії. Предметом іпотеки за цим Іпотечним договором відповідно до п.1.1.1 є: житловий будинок з надвірними будовами загальною площею 520,3 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка, на якій розташований цей будинок, загальною площею 0,340 та, кадастровий номер 3223186803: 02:004:0010, розташована за адресою: [ADDRESS] . На іпотечне майно, а саме на будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , накладено заборону відчуження до припинення Іпотечного договору № 2384 від 28.12.2006 року, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 10780189 від 28.12.2006. Відповідно до п. 2.3.6 Іпотечного договору від 28.12.2006 без письмової згоди Іпотекодержателя - ВАТ «Аграрний комерційний банк», іпотекодавцю - [PERSON] , заборонено реєструвати як за постійним місцем проживання (прописувати) в житловому будинку, який є предметом іпотеки, інших осіб ніж ті, що вже зареєстровані, як за постійним місцем проживання в будинку на момент укладення даного договору. Слід зазначити, що під час укладення Іпотечного договору [PERSON] надано довідку Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області № 697 від 16.11.2006, якою засвідчено, що станом на дату її видачі 16.11.2006 у будинку гр. [PERSON] по [ADDRESS] ніхто не був зареєстрований та не проживав. Підпунктами з), і) та ї) пункту 1.7 Іпотечного договору № 2384 від 28.12.2006 визначено, що інформація яка надана Іпотекодавцем Іпотеко держателю у зв`язку із укладенням даного договору є повною, виключно вірною та відповідає дійсності, особи які виписані із житлового будинку та зберегли право на проживання (прописку, реєстрацію) відсутні, членів сім`ї-дітей, які б мали право на проживання не має. Таким чином, Іпотекодавцем - [PERSON] на момент укладення Іпотечного договору № 23 84 від 28.12.2006 підтверджено, що у іпотечному майні-будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровано жодної особи. При цьому, відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотеку» на укладення [PERSON] кредитного та іпотечного договорів надала свою нотаріально завірену письмову згоду його дружина, [PERSON] , яка зазначила, що розуміла значення правочину, умови та його правові наслідки. Викладене підтверджується Згодою подружжя на укладення договору № 2383 від 28.12.2006 та № 21 від 16.01.2009 підписаних [PERSON] та посвідчених Приватним нотаріусом КМНО Карою В.В. Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про іпотеку» та п.п. 2.2, 2.3, 2.3.3, 2.3.14 Іпотечного договору від 28.12.2006 [PERSON] , як іпотекодавець, зобов`язаний був вживати всі необхідні заходи для належного збереження предмета іпотеки та захисту предмета іпотеки від незаконних посягань та вимог інших осіб. Умовами Іпотечного договору також заборонялося [PERSON] без письмової згоди Банку здійснювати дії, пов`язані зі зміною права власності на предмет іпотеки, а також дії, пов`язані з передачею вказаного права третім особам. Окрім того, [PERSON] зобов`язаний був надавати Банку відомості про будь-які зміни, що сталися з предметом іпотеки, а також, про домагання третіх осіб на предмет іпотеки, про що було відомо і його дружині. [PERSON] , яка надавала згоду на укладення цього правочину. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права, і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 2-1905/1/2010 від 12.04.2010 до [PERSON] перейшло право власності на зазначений житловий будинок і яке було зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 10.06.2010 року. Викладене підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №189051822 від 16.11.2019. [PERSON] як новий власник іпотечного майна та яка надавала свою нотаріально засвідчену згоду на укладення іпотечного договору, станом на 01.12.2016, була обізнана про наявну заборону на реєстрацію місця проживання осіб у іпотечному майні без згоди Іпотекодержателя (АТ «АЙБОКС БАНК») та не мала права вчиняти будь-яких дій з надання згоди на проведення реєстрації місця проживання осіб у іпотечному майні. Разом з тим, відповідно до листа Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області № 479/01 -10 від 31.08.2020 та засвідчених копій адресної картки особи за адресою [ADDRESS] та картки реєстрації особи [PERSON] , встановлено, що за адресою: [ADDRESS] з 01.12.2016 зареєстровано місце проживання двох осіб, у тому числі малолітньої особи. Таким чином, в порушення вимог ст. ст. 10, 23 Закону України «Про іпотеку» та п. 2.3.6 Іпотечного договору № 2384 від 28.12.2006 року, [PERSON] надала незаконну згоду на здійснення реєстрації місця проживання [PERSON] у іпотечному майні, що стало підставою для проведення незаконної його реєстрації та реєстрації місця проживання його малолітньої доньки [PERSON] . Частиною 1 ст.16 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до приписів ст.ст. 91, 94 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Положеннями ст. ст. 13, 41 Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності. Так, відповідно до ст.13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Основоположні принципи здійснення повноважень власником також сформульовані у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11.09.1997 року та є складовою її правової системи. Зокрема, передбачено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Згідно із ч. 1 ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, ч.1 ст. 319 ЦК України закріплено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Приписами ст. 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» (надалі-Закон) є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Так, ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» закріплено, що органом реєстрації визначено виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Частиною 1 ст. 7 Закону визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Підпунктом 4 п. 18 Правил визначено, що документами, які підтверджують право на проживання в житлі є - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників). Враховуючи, що реєстрація місця проживання [PERSON] у іпотечному майні проведена в порушення вимог вищезазначеного законодавства та вимог Іпотечного договору № 2384 від 28.12.2006 року, у останнього відсутнє законне право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Статтею 31 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка не досягла віку 14 років має часткову цивільну дієздатність. Крім, того, ст. 6 Сімейного кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття, а малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною 2 ст. 29 Цивільного кодексу України закріплено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Враховуючи викладені вимоги законодавства та оскільки реєстрація місця проживання [PERSON] проведена в порушення вимог чинного законодавства, а останній є батьком малолітньої [PERSON] [INFO], яка була зареєстрована за місцем проживання свого батька і на момент реєстрації не досягла 10 років, то у малолітньої [PERSON] також відсутнє законне право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Слід зазначити, що Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 2-1905/1/2010 задоволено касаційну скаргу АТ «АЙБОКС БАНК» та скасовано незаконне рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 2-1905/1/2010 від 12.04.2010, яким було визнано право власності [PERSON] на житлову будівлю та земельну ділянку по [ADDRESS] . Право власності на житловий будинок з надвірними будовами загальною площею 520,3 кв.м. розташований за адресою: [ADDRESS] набуто АТ «АЙБОКС БАНК» на підставі передбаченого іпотечним договором застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання [PERSON] основного зобов`язання за кредитним договором № 128/2006 від 07.09.2006 року. Таке право позивачем зареєстровано 16.11.2019 року, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 229893695 від 27.10.2020 року. В порушення вимог ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України, АТ «АЙБОКС БАНК», як новий власник, обмежений у здійсненні права вільно користуватись та розпоряджатись житловим приміщенням-будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Реєстрація місця проживання зазначених осіб у іпотечному майні наділяє зазначених осіб правом на користування ним і фактично позбавляє власника майна, в особі AT «АЙБОКС БАНК», права розпоряджатися цим майном, зокрема, провести дії щодо його продажу з метою погашення заборгованості [PERSON] за Кредитним договором № 128/2006 від 07.09.2006 року. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 N° 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме, від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Постановою Верховного Суду України від 16.01.2012 № 6-57цс зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Аналогічну позицію викладено у правовій позиції відповідно у Постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі N° 688/63/15-ц. Враховуючи наведене,

Outcome: approved