Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в розмірі 85 424,14 грн., з яких: 80 000,00 грн. - основна заборгованість; 1 347,95 грн. - 3% річних; 4 076,19 грн. - інфляційні втрати; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 12.10.2020 відповідач позичив у позивача грошові кошти у розмірі 100 000 грн зі строком повернення до 01.02.2021, про що було складено відповідну розписку. Розписка була складена відповідачем власноручно при свідках: [PERSON] та [PERSON] . Позика була надана для особистих потреб відповідача. Розписка належним чином підписана позичальником та відповідає вимогам ч.2 ст.1047 ЦК України. 12.01.2021 відповідач повернув позивачу частину коштів у розмірі 20 000 грн, про що було здійснено відмітку на розписці, проте всупереч умовам розписки, решту коштів, а саме: 80 000 грн відповідач не повернув та відмовляється повертати, аргументуючи відсутністю коштів. Додатково, позивач наполягає на застосуванні до відповідача положень, передбачених ст. 625 ЦК України, що складають 1347,95 грн - 3% річних та 4 076,19 грн - інфляційні втрати. Таким чином, загальна сума заборгованості становить 85 424,14 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20.09.2021 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами загального позовного провадження, призначено її до підготовчого судового засідання та учасникам справи роз`яснено права подати заяви по суті справи і встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали суду з копією позовної заяви з додатками було отримано відповідачем 13.10.2021 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Позивачу вказана ухвала суду була направлена на електронну пошту та була доставлена 24.09.2021 року. Відповідачем до суду відзиву на позовну заяву подано не було, позивачем додаткових пояснень також до суду подано не було. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, 12.10.2020 [PERSON] була складена власноручна письмова боргова розписка, за якою останній зобов`язався повернути суму боргу в розмірі 100 000 грн. (сто тисяч грн.) до 1.02.2021р. [PERSON] . 12.01.2021 [PERSON] було частково повернуто грошові кошти за вказаною вище розпискою у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн [PERSON] , про що міститься відповідна відмітка на борговій розписці від 12.10.2020. Частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 Цивільного кодексу України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та у порядку, що передбачені договором. На підтвердження укладеного договору позики [PERSON] власноручно було складено розписку, зі змісту якої вбачається, що останній, 12.10.2020 отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 100 000 (сто тисяч) гривень, які зобов`язався повернути до 1.02.2021. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За нормою ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. У відповідності до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповіді до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Приписами ст. 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Як убачається з матеріалів справи, відповідач не у повному обсязі повернув отриману від позивача позику в обумовлений у борговій розписці строк, у зв`язку з чим суд доходить висновку про правомірність заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача суми заборгованості за борговою розпискою від 12.10.2020 у розмірі 80 000,00 грн. Крім того, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат, виходячи з наступного. Правові наслідки порушення зобов`язання визначені у ст. 611 Цивільного кодексу України. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки [PERSON] не виконав грошових зобов`язань за договором позики, вимога позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є обґрунтованою. Судом було перевірено розрахунок позивача, наведений у позовній заяві, 3% річних та інфляційних втрат, що підлягає стягненню на його користь з відповідача за прострочення виконання зобов`язання, з яким суд погоджується. З огляду на викладене суд дійшов висновку про задоволення позову у цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, 3% річних у сумі 1347,95 грн та 4 076,19 грн інфляційних втрат. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи відсутність будь-яких заперечень щодо позовних вимог з боку відповідача, суд приходить висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. Щодо заявлених вимог про стягнення з відповідача судових витрат, а саме: витрат на поштові відправлення, судовий збір та витрат на правову допомогу, суд дійшов наступних висновків. В частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на поштові відправлення суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог у цій частині, оскільки заявлені вимоги не підтверджені відповідними доказами, а саме: не надано відповідних квитанцій про оплату поштового пересилання, не наведено обґрунтування щодо таких видів направлень, не зазначено розмір сукупних витрат за результатами поштових відправлень, що унеможливлюють суд в достатній мірі перевірити обґрунтованість заявленої вимоги до розміру понесених судових витрат у цій частині та у взаємозв`язку із поданим позовом. Також, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог про стягнення із відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, оскільки звертаючись до суду із вказаною вимогою, сторона повинна довести обставини на яких гуртуються її позовні вимоги. Заявляючи вимогу про стягнення із відповідача витрат на правову допомогу, позивачем не наводяться відповідні обґрунтування позовних вимог у цій частині, до позову не долучаються докази, на обґрунтування позовних вимог про стягнення із відповідача витрат на правову допомогу. При цьому, останній не просить суд встановити необхідний строк для подання доказів щодо детального розрахунку понесених витрат на надання правничої допомоги. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір, що був сплачений позивачем при зверненні до суду, у розмірі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial