Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє представник позивача-адвокат Бауман Юрій Тиберійович звернувся до суду із позовом до Державного підприємства "Фінансування інфраструктурних проектів" про стягнення заробітної плати в частині одноразової винагороди за вислугу років. В обгрунтування доводів посилається на те, що [PERSON] з 21.11.2011 року працював на посаді юрисконсульта, а з 01.02.2013 року по 02.08.2021 року на посаді заступника директора з юридичних питань в Державному підприємстві"Фінансування інфраструктурних проектів". 02.08.2021 року згідно наказу ДП "ФІНІНПРО" №307-к від 30.07.2021 року позивача було звільнено із займаної посади - заступника директора з юридичних питань, у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України. Вказує, що всупереч вимогам чинного законодавства, як станом на день звільнення, тобто 02.08.2021 року, так і станом на день подачі позовної заяви, позивачу не нараховано і не виплачено усіх сум, що належать йому від відповідача, а саме - одноразову допомогу за вислугу років за 2020 рік та 2021 рік (пропорційно до відпрацьованого часу). Зазначає, що відповідно до п. 3.4. Колективного договору - оплата праці працівників підприємства здійснюється у вигляді заробітної плати, що складається з основної заробітної плати, компенсаційних і заохочувальних виплат, п. 3.5. Колективного договору - на підприємстві встановлені доплати, надбавки, премії і винагороди передбачені Колективним договором згідно з додатками №2, № 3 та № 4. За додатком № 4 до Колективного договору є "Положення про порядок виплати одноразової винагороди за вислугу років", яка виплачується: при безперервному стажі роботи, що надає право на отримання винагороди за вислугу років від 1 року до 2-х років - 0,8 винагороди в долях посадового окладу за кожен повний відпрацьований рік; більше 2-х років - 1,0 винагороди в долях посадового окладу за кожен повний відпрацьований рік, тобто винагорода має виплачуватись працівникам щорічно за результатами роботи працівника упродовж календарного (звітного) року. В позові зазначає, що 29.10.2021 року адвокат подав адвокатський запит з питання виплати одноразової винагороди за вислугу років упродовж 2015-2021 років, на який ДП "ФІНІНПРО" у відповіді від 04.11.2021 року № 1014/11-21 повідомило наступне: «Одноразова винагорода за вислугу років [PERSON] щороку протягом періоду з 2015 по 2021 року не нараховувалася та не виплачувалася». При цьому з додатків до відповіді ДП «ФІНІНПРО» вказано, що відповідно до витягу з наказу № 11-к від 21.02.2018 року «Про виплату працівникам одноразової винагороди за вислугу років за 2015 календарний рік»; витягу з наказу №19-к від 30.03.2018 року «Про виплату працівникам одноразової винагороди за вислугу років за 2016 календарний рік»; витягу з наказу № 24-к від 23.05.2018 року «Про виплату працівникам одноразової винагороди за вислугу років за 2017 календарний рік»; витягу з наказу № 11-к від 18.02.2019 року «Про виплату працівникам одноразової винагороди за вислугу років за 2018 календарний рік»; витягу з наказу № 24-к від 28.01.2020 року «Про виплату працівникам одноразової винагороди за вислугу років за 2019 календарний рік» - нарахування і виплата одноразової винагороди за вислугу років здійснювалася за 2015, 2016, 2017, 2018 і 2019 роки. 28.07.2021 року позивачем подана заява на ім`я т.в.о. директора ДП «ФІН1НІІРО» С.А.Сироватка з проханням виплатити позивачу одноразову винагороду за вислугу років за 2020 рік у відповідності до вимог Колективного договору, однак відповіді на заяву позивач не отримав та винагорода не виплачена. Позивач вважає, що загальна сума ненарахованої та несплаченої одноразової винагороди за вислугу років за 2020 та 2021 роки становить 717187,50 грн., яку позивач просить суд стягнути з Державного підприємства "Фінансування інфраструктурних проектів" на користь [PERSON] , а також стягнути компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 33550,03 грн. тавитрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. Відповідно до ухвали Свалявського районного суду Закарпатської області від 22.11.2021 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання. Сторонам направлено копії ухвали про відкриття провадження у справі та відповідачу копія позовної заяви з доданими до позову документами з використанням послуг поштового зв`язку, які надаються АТ "Укрпошта". Інформація щодо справи розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - e-mail inbox@sv.zk.court.gov.ua. Судовий розгляд справи призначений відповідно до ухвали Свалявського районного суду Закарпатської області від 22.06.2022 року. За клопотанням позивача [PERSON] та представника позивача-адвоката Бауман Ю.Т., який діє в інтересах [PERSON] забезпечено проведення судового засідання в режимі відеоконференції за допомогою програми "EasyCon" з використанням власних технічних засобів, за клопотанням представників відповідача ДП "Фінансування інфраструктурних проектів"забезпечено проведення судового засідання в режимі відеоконференції з Голосіївським районним судом м.Києва. Відповідно до ухвали Свалявського районного суду Закарпатської області від 05.09.2022 року суд вімовив у задоволенні клопотання т.в.о. директора Державного підприємства "Фінансування інфраструктурних проектів" про зупинення провадження у справі №306/2066/21 за позовом [PERSON] до ДП "Фінансування інфраструктурних проектів" про стягнення заробітної плати в частині одноразової винагороди за вислугу років до набрання законної сили рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва у справі №640/36326/21 за позовом ДП "Фінансування інфраструктурних проектів" до ГУ Держпраці в Київській області про визнання протиправним та скасування припису №КВ 1936/24/АВ/П від 02.07.2021 року. Судовий розгляд справи призначений на 11:30 годину 19.09.2022 року. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Просить позов задовольнити з підстав, зазначених у позові. У судовому засіданні представник-адвокат Бауман Ю.Т., який діє в інтересах [PERSON] (ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АІ №1188248 від 23.12.2021 року, договір про надання правової допомоги №28/024/21-1 від 28.04.2021 року) позовні вимоги підтримав та просить задовольнити. Також зазначив, що відповідачем порушено право позивача на отримання заробітної плати в частині одноразової винагороди за вислугу років,а отже таке його право підлягає поновленню у судовому порядку. Представник відповідача Дорога А.Ю., яка діє в інтересах ДП "Фінансування інфраструктурних проектів" (довіреність № 20 від 19.08.2022 року) у судовому засіданні проти позовних вимог заперечує, посилається на те, що позивачем належними доказами не доведено його право на отримання вказаних у позові виплат. Також зазначила, що зазначені у позові виплатиповинні виплачуватися одноразово при звільненні. Крім того, позивачем не вірно визначено розмір виплати (6.0 в долях до посадового окладу, які є максимальними). Просить у позові відмовити. Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд доходить такого висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; ч.3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, УСТАНОВЛЕНІ СУДОМ та ОБГРУНТУВАННЯ ВИСНОВКІВ СУДУ: Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України - завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що згідно записів, що містяться в трудовій книжці серії [NUMBER] - [PERSON] 01 лютого 2013 року прийнятий на посаду заступника директора з юридичних питань державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів». На підставі наказу ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» № 307-к від 30 липня 2021 року [PERSON] звільнено з посади заступника директора з юридичних питань ДП «Фінансування інфраструктурних проектів», у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Між адміністрацією та трудовим колективом ДП «ФІНІНПРО» укладено колективний договір, який діяв на підприємстві з 01 січня 2015 року. Спір між сторонами виник з приводу порушення відповідачем ДП «ФІНІНПРО», як роботодавцем, права позивача [PERSON] на отримання заробітної плати в частині одноразової винагороди за вислугу років. Суд зазначає таке. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Відповідно до ст. 3 КЗпП України - законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 21, 43, 46 Конституції України, ст. 94, 115 КЗпП України, ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України - власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» - колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» - умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та на сторін, які їх уклали. Відповідно до ст. 13 КЗпП України - зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції, а в колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.). Відповідно до ст.18 КЗпП України - положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств, установ, організацій незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Судом встановлено, що 01 вересня 2014 року між адміністрацією та трудовим колективом ДП «ФІНІНПРО» укладено колективний договір, який діяв на підприємстві з 01 січня 2015 року та на момент звільнення [PERSON] . Відповідно до п. 3.4. Колективного договору ДП «ФІНІНПРО» - оплата праці працівників шриємства здійснюється у вигляді заробітної плати, що складається з основної заробітної плати, компенсаційних і заохочувальних виплат, п. 3.5. Колективного договору - на підприємстві встановлені доплати, надбавки, премії і винагороди передбачені Колективним договором згідно з додатками №2, № 3 та № 4. За додатком № 4 до Колективного договору є Положення про порядок виплати одноразової винагороди за вислугу років, яка виплачується в наступних розмірах: при безперервному стажі роботи, що надає право на отримання винагороди за вислугу років від 1 року до 2-х років - 0,8 винагороди в долях посадового окладу за кожен повний відпрацьований рік; більше 2-х років - 1,0 винагороди в долях посадового окладу за кожен повний відпрацьований рік. Відповідно до п. 2.1. Положення у стаж роботи, що надає право на отримання винагороди, включається час безперервної роботи па підприємстві. Стаж роботи обчислюється щорічно станом на 01 січня. Відповідно до п. 3.1. Положення - одноразова винагорода за вислугу років виплачується працівникам ДП «ФІНІНПРО" після підписання відповідних розпорядчих документів і з періодичністю, що визначена цим Положенням. Згідно п.3.4. Положення винагорода виплачується за час роботи в календарному році, а також час оплачуваних відпусток, тимчасовій непрацездатності, час, протягом якою за працівниками відповідно до чинного законодавства зберігається повністю або частково заробітна плата. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з протоколом Загальних зборів трудового колективу Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» від 23.01.2017 року №1/2016 та протоколом Загальних зборів трудового колективу Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів" від 19.01.2018 року №1/2017, на яких також була присутня Адміністрація підприємства розглянуто аналіз (стан) виконання Колективного договору станом на 2016 та 2017 роки, а також пропозиції щодо змін та реалізації Колективного договору. У зв`язку з відсутністю оплати винагороди за вислугу років за 2015 та 2016 роки, через складний фінансовий стан підприємства у вказаний період, трудовим колективом було запропоновано компромісний варіант вишукати можливість здійснення такої оплати. У 2018 році після покращення фінансового стану підприємства такі виплати були забезпечені адміністрацією у повному обсязі. Таким чином судом встановлено, що позивач отримував одноразову винагороду за вислугу років протягом 2015-2019 років та, не отримав доплату за 2020-2021 роки. Будь-яких доказів, які б свідчили про неправомірність виплати одноразової винагороди за вислугу років щорічно позивачу - відповідачем до суду не надано. З огляду на вищезазначене, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, суддоходить висновку, що з відповідача ДП «ФІНІНПРО» на користь позивача необхідно стягнути заробітню плату в частині одноразової винагороди за вислугу років за 2020 рік та 2021 рік у розмірі 605625 грн. Вказана сума складається з одноразової винагороди за вислугу років за 2020 рік у сумі 382500 грн. (63750 посадового окладу х 6 = 382500) та винагороди за 2021 рік, що складає 223125 грн. (63750 посадового окладу х 6 : 12 місяців х 7 місяців відпрацьованих). Не підлягають до задоволення і вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 33550,03 грн., поскільки стягувана судом виплата одноразової винагороди за вислугу років є оспорюваною відаповідачем і наслідки щодо нарахування компенсації можуть бути застосовані у випадку несвоєчасної виплати такої винагороди після набуття рішенням суду законної сили. ОБГРУНТУВАННЯ ВИСНОВКІВ СУДУ в частині вимоги про стягнення судових витрат. Відповідно до п.6 ст. 264 ЦПК України - під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат; п.2 ч.5 ст. 265 ЦПК України - у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат; ч. 1 ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При вирішенні питання розподілу між сторонами судових витрат, суд враховує пропорційність задоволених вимог (п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України). Поскільки вимоги [PERSON] про стягнення заробітної плати в частині одноразової винагороди за вислугу років підлягають частковому задоволенню, а позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позовної заяви до суду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" - як позивач у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, суд доходить висновку, що судовий збір необхідно стягнути з відповідача в користь держави (у відповідності до ч.6 ст.141 ЦПК України). У відповідності до положень до ст. 133 ЦПК України - до витрат пов`язаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПКУкраїни - за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами; ч.3 ст.137 ЦПК України - для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивач в позовній в заяві про відшкодування судових витрат по оплаті за надання професійної правничої допомогу визначив розмір витрат у розмірі 10 000 грн. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України - розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» - гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Суд приймає до уваги, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, не встановлено форми такого документа, а також те, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката. Враховує, що предметом дослідження витрат на правничу допомогу адвоката є обсяг фактично виконаних адвокатом послуг і виконаних робіт та їх вартості, вказаних у розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу, а не облік отриманого адвокатом доходу та його оподаткування, однак адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта; повинен надати суду обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних ним робіт, їх вартість; акт прийому-передачі наданої правничої допомоги (послуг) до договору про надання правничої допомоги, звіт про витрачений час на надання правничої допомоги про детальний опис наданих послуг із обумовленою сторонами договору вартістю у межах надання правової допомоги під час розгляду справи (суд ураховує правові висновки у постановах Верховного Суду: від 15.09.2021 року, справа №440/4206/19, від 15.06.2021 року, справа №159/5837/19, від 29.10.2020 року, справа №686/5064/20). На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надані: договір про надання правової допомоги №28/024/21-1 від 28.04.2021 року, укладений між адвокатським об`єднанням "БАУМАН КОНДРАТЮК" та [PERSON] , рахунок-фактура №1511/21-1 від 15.11.2021 року про надання юридичних, консультатційних та інших, пов`язаних з ними послуг відповідно до п. 1.1, 1.2 Договору про надання правової допомоги №28/04/21-1 від 28.04.2021 року на суму 10000 грн., звіт адвокатського об`єднання від 16.11.2021 року про надання юридичних послуг із зазначенням вартості однієї години наданих послуг на суму 10000 грн. Суд ураховує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом для їх виконання та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (рішення ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії»: "відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір). Суд при визначенні розміру компенсації витрат, які позивач поніс за надання правової допомоги враховує загальний обсяг участі представника позивача в судовому засіданні, ціну позову, вчинення процесуальних дій представником позивача, а тому доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 8067 грн., яка є видом судових витрат, пов`язаних з розглядом справи та є доведеною і фактично підтвердженою доказами, які суд визнає належними і допустимими та пропорційною задоволеним вимогам позивача. Відповідно до ст. 264 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; ч.1 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; до ч.1 ст. 95 ЦПК України - письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. З огляду на вищенаведені правові норми та перевірені в судовому засіданні докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності наявних у справі доказів, суд доходить висновку, що позов необхідно задовольнити частково, пропорційно задоволеним вимогам. Статтею 129 - 1 Конституції України визначено: Суд ухвалює рішення іменем України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У контексті вказаної практики суд уважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. Відповідно до ч.1 ст. 18 ЦПК України - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Outcome: partial