Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-15 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом у якому просить виселити [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані та/або проживають у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 24.02.2022 відкрито загальне позовне провадження у справі призначено підготовче засідання на 08.06.2022. Ухвалою суду від 08.06.2022 підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 16.09.2022. В судове засідання 16.09.2022 учасники не з`явилися, про судове засідання були повідомлені. Позивач у позові просив розглядати справу за його відсутності. Відповідачем [PERSON] подано заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник органу опіки та піклування не повідомив про причини неявки. За таких умов суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників в загальному провадженні. Узагальнені доводи учасників справи. В обґрунтування позову позивач зазначає, що між банком та [PERSON] було укладено договір кредиту, відповідно до якого остання мала отримати грошові кошти в сумі 34 000 долари США, строком до 21.12.2026. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань [PERSON] надала банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Договором іпотеки передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання письмової згоди від іпотекодержателя. Такий обов`язок відповідачем було порушено та зареєстровано у квартирі [PERSON] . З огляду на наведене позивач звернувся із позовом до суду. Відповідачами відзиву на позовну заяву не надано. Обставини, встановлені судом. Між позивачем та [PERSON] укладено догові кредиту №DNHLGB00000646 від 21.12.2006, згідно умов якого позивач зобов`язався надати позичальнику грошові кошти, дата видачі 21.12.2006, сума 34\~000 доларів США, на строк до 21.12.2026 включно. [PERSON] зобов`язалася повернути позику у погоджені строки, сплатити відсотки та інші передбачені договором платежі. Доказів надання кредиту суду не надано. Також між позивачем та [PERSON] укладено договір іпотеки від 12.02.2008 згідно якого [PERSON] , у якості забезпечення своїх кредитних зобов`язань, передала в іпотеку позивачу належну їй квартиру [ADDRESS] . Доказів державної реєстрації обтяження нерухомого майна іпотекою суду не надано. Пунктом 18.12 договору іпотеки визначено, що іпотекодавець зобов`язується не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя Із матеріалів справи вбачається, що у квартирі зареєстровано місце проживання [PERSON] з 09.02.2016 та [PERSON] з 09.02.2016. Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом. У відповідності до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно приписів п.6 ч.1 ст.3 ЦК України\~однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У відповідності до ст. 316 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні\~своїх прав\~та виконанні\~обов`язків\~власник зобов`язаний\~додержуватися моральних\~засад суспільства. Власник\~не може\~використовувати право\~власності на\~шкоду правам,\~свободам та\~гідності громадян,\~інтересам суспільства,\~погіршувати екологічну\~ситуацію та\~природні якості\~землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності\~до ст.572\~ЦК України\~в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст.3 Закону України «Про іпотеку» взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. У відповідності до ст.9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право одержувати від предмета іпотеки продукцію, плоди і доходи, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. У відповідності до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ст.396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень\~глави 29\~цього Кодексу. За приписами ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ст.40 вказаного закону звернення стягнення\~на передані\~в іпотеку\~житловий будинок\~чи житлове\~приміщення є\~підставою для\~виселення всіх\~мешканців,\~за винятком\~наймачів та\~членів їх\~сімей.\~Виселення проводиться\~у порядку,\~встановленому законом. Після\~прийняття рішення\~про звернення\~стягнення на\~передані в\~іпотеку житловий\~будинок чи\~житлове приміщення\~шляхом позасудового\~врегулювання на\~підставі договору\~всі мешканці\~зобов`язані на\~письмову вимогу\~іпотекодержателя або\~нового власника\~добровільно звільнити\~житловий будинок\~чи житлове\~приміщення протягом\~одного місяця\~з дня\~отримання цієї\~вимоги.\~Якщо мешканці\~не звільняють\~житловий будинок\~або житлове\~приміщення у\~встановлений або\~інший погоджений\~сторонами строк\~добровільно,\~їх примусове\~виселення здійснюється\~на підставі\~рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя. Відповідно до\~ст.\~109\~ЖК України\~виселення із\~займаного жилого\~приміщення допускається\~з підстав,\~установлених законом.\~Виселення проводиться\~добровільно або\~в судовому\~порядку.\~Допускається виселення\~в адміністративному\~порядку з\~санкції прокурора\~лише осіб,\~які самоправно\~зайняли жиле\~приміщення або\~проживають у\~будинках,\~що загрожують\~обвалом. Громадянам,\~яких виселяють\~з жилих\~приміщень,\~одночасно надається\~інше постійне\~жиле приміщення,\~за винятком\~виселення громадян\~при зверненні\~стягнення на\~жилі приміщення,\~що були\~придбані ними\~за рахунок\~кредиту (позики)\~банку чи\~іншої особи,\~повернення якого\~забезпечене іпотекою\~відповідного жилого\~приміщення.\~Постійне жиле\~приміщення,\~що надається\~особі,\~яку виселяють,\~повинно бути\~зазначено в\~рішенні суду. Звернення\~стягнення на\~передане в\~іпотеку жиле\~приміщення є\~підставою для\~виселення всіх\~громадян,\~що мешкають\~у ньому,\~за винятками,\~встановленими законом.\~Після прийняття\~кредитором рішення\~про звернення\~стягнення на\~передані в\~іпотеку житловий\~будинок чи\~житлове приміщення\~шляхом позасудового\~врегулювання на\~підставі договору\~всі мешканці\~зобов`язані\~на письмову\~вимогу іпотекодержателя\~або нового\~власника добровільно\~звільнити житловий\~будинок чи\~житлове приміщення\~протягом одного\~місяця з\~дня отримання\~цієї вимоги,\~якщо сторонами\~не погоджено\~більший строк.\~Якщо громадяни\~не звільняють\~жиле приміщення\~у встановлений\~або інший\~погоджений сторонами\~строк добровільно,\~їх примусове\~виселення здійснюється\~на підставі\~рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до\~статті 132-2\~цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2\~цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Відповідно до\~статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції»\~будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті\~1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.\~Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20\~жовтня 2011 року\~(заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16\~лютого 2017 року (заява № 43768/07)). За висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у постанові від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц, законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Висновки суду. Перш за все суд звертає увагу, що позивачем не надано доказів надання кредиту відповідачу, а також доказів державної реєстрації іпотеки. Це першочергові та основні докази на підтвердження виникнення кредитних та іпотечних зобов`язань. Такі докази мають бути наявними у позичальника, а необхідність їх подання у даному спорі є очевидною. Враховуючи принцип змагальність, що позивачем є банк, який очевидно в змозі забезпечити захист своїх прав та інтересів, зберігаючи неупередженість та об`єктивність, суд визнає факти надання позивачем кредиту та виникнення взаємних прав\~і обов`язків\~іпотекодавця та\~іпотекодержателя між\~сторонами недоведеними. На переконання суду приписи ч.5 ст.12 ЦПК України не дозволяють суду безпосередньо вказувати сторонам на необхідність доведення конкретних обставин конкретними доказами, роз`яснювати та тлумачити норми матеріального права. Крім того, на переконання суду, навіть якщо припустити існування взаємних прав та обов`язків за договором іпотеки, слід виходити із такого. По-перше позивач у позові, а саме у позові позивачем викладається підстави позову, не вказує на створення йому будь-яких перешкод у реалізації його прав іпотекодержателя фактом реєстрації у житлі відповідачів. Суд звертає увагу, що серед підставах позову відсутнє покликання на порушення відповідачем договору кредиту чи звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки суд позбавлений можливості виходити за межі вимог (в тому числі й підстав позову), вказані обставини судом не досліджувались. На переконання суду факт реєстрації місця проживання відповідачів в квартирі не позбавляє та не обмежує прав іпотекодержателя, зокрема щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно вимог закону факт звернення стягнення на предмет іпотеки буде підставою для виселення усіх зареєстрованих у квартирі осіб на вимогу іпотекодержателя або нового власника, а у випадку невиконання відповідної вимоги в судовому порядку. За таких обставин, суд вважає, що виселення відповідачів у даному випадку, не буде відповідати критерію «згідно із законом», не матиме «легітимної мети» та не буде «необхідним у демократичному суспільстві». Задоволення позову у цій справі не матиме наслідком ефективного захисту прав позивача. Також суд звертає увагу, що позивач не надав доказів звернення до відповідачів із вимогою про добровільне зняття їх виселення. З огляду на наведене позов не може бути задоволено. Оскільки у позові відмовлено, сплачений позивачем судовий збір не підлягає відшкодуванню. Інших витрат сторонами не заявлено.

Outcome: dismissed