Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

У лютому 2022року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, уточненим у подальшому до [PERSON] , посилаючись на те, що з відповідачем у справі вона перебувала в шлюбі, зареєстрованому 30 квітня 2008 року Першим відділом РАЦС Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №148, який за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2021 року був розірваний. Від шлюбу у них є двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають з матір`ю та находиться на її утриманні. Позивачка зазначала, що за час шлюбу вони з відповідачем придбали у спільну сумісну власність автомобіль марки «NISSAN X-TRAL», 2003 року випуску, об`єм двигуна 2488 куб.см., реєстраційний номер [NUMBER] , який був зареєстрований на праві власності за відповідачем. Вказувала, що з інформації, наданої територіальним сервісним центром № 5141 РСЦ ГСЦ МВС у Одеській області, їй стало відомо, що [PERSON] без її згоди відчужив належний їм спільний автомобіль за посередництвом фірми ТОВ «Ф.А.Р.Т.», шляхом укладення з останнім договору комісії №7466/22/1/035236 від 11 лютого 2022 року, а 16 лютого 2022 року ТОВ «Ф.А.Р.Т.» на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №7466/22/1/035236 від 16 лютого 2022 року передало від імені [PERSON] у власність [PERSON] транспортний засіб марки «NISSAN X-TRAL», 2003 року випуску, об`єм двигуна 2488 куб.см., реєстраційний номер [NUMBER] , отримавши за договором 125000,00 грн. Посилаючись на порушення своїх прав, як співвласника Ѕ частини автомобіля марки «NISSAN X-TRAL», 2003 року випуску, об`єм двигуна 2488 куб.см., реєстраційний номер [NUMBER] , якийвідповідач відчужив без її згоди іншій особі, позивачка просила суд стягнути з останнього на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки спірного автомобіля, яка належить їй на праві спільної часткової власності в розмірі 62500,00 грн., судовий збір в розмірі 1556,49 грн. , витрати на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн. Ухвалою суду від 10 березня 2022 року по справі було відкрите провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 25-26). Ухвалою суду від 14 лютого 2022 року по справі було накладено арешт на Ѕ частину автомобіля марки «NISSAN X-TRAL», 2003 року випуску, об`єм двигуна 2488 куб.см., реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 17-20). Ухвалою суду від 09 червня 2022 року по справі було витребованоз територіального сервісного центра № 5141 РСЦ ГСЦ МВС у Одеській області докази (а.с. 51-52). Ухвалою суду від 10 серпня 2022 року по справі підготовче провадження було закрите, справа призначена до судового розгляду (а.с. 83-84). Представник позивачки, діючий за ордером від 02 лютого 2022 року та угодою про надання правової допомоги в судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про підтримання позовних вимог, просив суд їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності.не заперечував проти винесення заочного рішення (а.с. 35, 36). Відповідач в судове засідання не з`явився, про час імісце слухання справи повідомлявся судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 89, 91). У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивачки, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягают задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 26 розділом 1 книги третьої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відповідно до ст.1Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 30 квітня 2008 року Першим відділом РАЦС Приморського районного управління юстиції м. Одеси. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2021 року шлюб між сторонами був розірваний (а.с. 3). Від шлюбу у сторін є двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають з матір`ю та находиться на її утриманні. Встановлено, що в період шлюбу сторони придбали автомобіль марки «NISSAN X-TRAL», 2003 року випуску, об`єм двигуна 2488 куб.см., реєстраційний номер [NUMBER] , який був зареєстрований на праві власності за відповідачем, що підтверджується листом територіального сервісного центру № 5141 РСЦ ГСЦ МВС у Одеській області від 26 квітня 2022 року (а.с. 39). Судом встановлено, що 11 лютого 2022 рокуміж [PERSON] та ТОВ «Ф.А.Р.Т.» було укладено договір комісії №7466/22/1/035236 від 11 лютого 2022 року(а.с. 66-67). 16 лютого 2022 рокуТОВ «Ф.А.Р.Т.», діюче від імені [PERSON] уклало з [PERSON] договір купівлі-продажу транспортного засобу №7466/22/1/035236 від 16 лютого 2022 року, за умовами якого ТОВ «Ф.А.Р.Т.» продало [PERSON] транспортний засіб марки «NISSAN X-TRAL», 2003 року випуску, об`єм двигуна 2488 куб.см., реєстраційний номер [NUMBER] , за 125000,00 грн., що підтверджується інформацією, наданої територіальним сервісним центром № 5141 РСЦ ГСЦ МВС у Одеській області (а.с. 165, 66-67, 68-69, 70). Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Відповідно до ч.1ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, законом встановлено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до положень ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з вимогами статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першої статті 65 СК України. Отже транспортний засіб марки «NISSAN X-TRAL», 2003 року випуску, об`єм двигуна 2488 куб.см., реєстраційний номер [NUMBER] належав сторонам по справі на праві спільної сумісної власності, тобто по Ѕ частині. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно зі ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). З змісту постанови Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 159/6782/18 вбачається, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, у разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 761/32404/14-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 161/79/18. Як було встановлено судом, відповідач після розірвання шлюбу без згоди позивачки відчужив спірний автомобіль, який належав їм на праві спільної сумісної власності [PERSON] . Тобто, 1/2 частина автомобіля марки «NISSAN X-TRAL», 2003 року випуску, об`єм двигуна 2488 куб.см., реєстраційний номер [NUMBER] , яка належала на праві спільної сумісної власності позивачці була відчужена відповідачем без її згоди у період, коли сім`я фактично припинила своє існування (не мала спільного побуду, не вела спільне господарство, проживали окремо). Суд вважає, що оскільки відповідач відчужив належну позивачці частину автомобіля без її згоди і не в інтересах сім`ї, то остання має право на отримання грошової компенсації вартості його частки. При цьому пред`явлення позовних вимог про визнання недійним договору відчуження у такому випадку законом не вимагається. За таких обставин, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Отже позивачка має право на отримання компенсаціїї за свою частку автомобіля в розмірі 62500,00 грн., оскільки автомобіль був проданий відповідачем за 125000, 00 грн. Таким чином, відповідач зобов`язаний виплатити позивачці грошову компенсацію за Ѕ частину автомобіля, в розмірі 62500,00 грн., Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). За таких обставин, на підставі положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1556,49 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн. (а.с. 1, 4а, 12а). На підставі ст. ст. 60, 61, 65, 69, 70, 71 СК України, 15, 16, 202, 203, 316, 319, 655 ЦК України,

Outcome: approved