Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просилапозбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та встановити її опікуном над неповнолітнім [PERSON] , [INFO] . Позивач обґрунтовує позовні вимоги наступним. [PERSON] та [PERSON] , яка була рідною сестрою Позивачки перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] . В подальшому шлюб було розірвано на підставі рішення суду 19.08.2013 року. З моменту розірвання шлюбу вихованням та утриманням дитини займалася лише мати останнього [PERSON] . Допомагали їй доглядати за хлопчиком рідна сестра та мати останньої. Відповідач ніколи не брав участі та життям дитини не цікавився. Проте після тривалої хвороби влітку 2022 року мати неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] , пішла з життя. Після смерті матері хлопчика Відповідач продовжував нехтувати своїми батьківськими обов`язками, не виявив бажання проживати із сином та виконувати свої батьківські обов`язки, що свідчить про відсутність намірів поновлення відносин із сином та факт самоусунення від виховання дитини. Щодо доводів про встановлення опіки (піклування) Позивачка наголошує, що [PERSON] наразі проживає разом з нею та рідною бабусею, яка є рідною матір`ю Позивачки у власному будинку останньої за адресою: [ADDRESS] . Неповнолітній [PERSON] має зареєстроване місце проживання за вказаною адресою. Позивачка вказує, що має двох власних дітей, відповідно має материнський досвід, протягом тривалого часу опікується [PERSON] , який перебуває зі своїми двоюрідним братом та сестрою у дуже добрих відносинах. Свого батька [PERSON] не знає. У родині своєї Позивачки разом з близькими родичами дитина почувається комфортно та має все необхідне для нормального розвитку. Позбавлення Відповідача батьківських прав та встановлення опіки (піклування) над дитиною надасть в подальшому Позивачуможливість забезпечити хлопчику ще кращі умови для повноцінного життя та розвитку. Ухвалою судувід 17.08.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання на 14.09. 2022 року. Представник Позивача Адвокат Мотельчук Ю.І. до судового засідання не з`явилась, надала заяву, в якій просила суд провести судовий розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача.Позовні вимоги підтримала та позов просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач до судового засідання не з`явилася, надіслав до суду Заяву про визнання позовних вимог та клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи - Служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради до судового засідання не з`явився. Надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Надав до суду Висновок Виконавчого комітету Миколаївської міської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] , а також Подання щодо доцільності встановлення над неповнолітнім [PERSON] піклування, призначивши піклувальником [PERSON] . Суд, дослідивши клопотання учасників справи та заяву відповідача про визнання позовних вимог, дослідивши наявні матеріали справи, приходить до висновку. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 цієї статті, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема, визнання позову, проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Відповідно до статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки відповідач визнав позовні вимоги і вони знайшли своє повне підтвердження в матеріалах справи, суд приймає вказане визнання позову, оскільки такі дії відповідача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України, суд вважає, що вказані позовні вимоги є цілком доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у вказаному обсязі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідач [PERSON] , яка була рідною сестрою Позивача перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано у вересні 2013 року на підставі судового рішення. Від шлюбу подружжя мали сина [PERSON] , [INFO] . Мати хлопчика, [PERSON] останні роки хворіла, що і призвело в подальшому до її смерті, яка сталася [INFO] . З моменту розірвання шлюбу та по день смерті [PERSON] , остання та Відповідач не спілкувалися. В житті спільної дитини Відповідач ніколи не брав участі та життям дитини не цікавився. З часу виявлення хвороби та по день смерті своєї матері [PERSON] неповнолітній [PERSON] майже постійно перебував під опікою родини своєї тітки [PERSON] . Матеріали справи містять докази, що хлопчик, останнім часом постійно проживає у родині своєї рідної тітки, забезпечений хорошими умовами проживання. Родина Позивача несе усі витрати щодо навчання, виховання та розвитку дитини. Малолітній [PERSON] у своїх письмових поясненнях зазначив, що проживає разом із своєю тіткою [PERSON] , бабусею, а також своїми двоюрідним братом та сестрою, а де знаходиться його батько він не знає. Повідомив, що не заперечує проти позбавлення свого батька [PERSON] відносно нього батьківських прав та встановлення над ним піклування своєї [PERSON] . Згідно інформації зі школи, де навчається [PERSON] слідує, що хлопець навчається в Миколаївській загальноосвітній школі І - ІІІ ступенів № 46. За час навчання дитиною займалася лише родина Позивача.Рідна тітка [PERSON] та бабуся [PERSON] цікавляться успіхами дитини та беруть активну участь у його вихованні. Вказаною інформацією підтверджено, що батько [PERSON] з дитиною не проживає та участі у навчанні та вихованні дитини не приймає. Згідно висновку органу опіки та піклування умови проживання малолітнього [PERSON] хороші, останній забезпечений необхідним одягом, продуктами харчування, приладдям для навчання. Встановлено, що у дитини дружні та люблячі відносини із дітьми в родині Позивача, натомість батько хлопчика його життям, навчанням та здоров`ям не цікавиться, з народження дитини самоусунувся від виконання батьківських обов`язків взагалі.За такого було зазначено про доцільність позбавлення Відповідача батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] . Крім іншого, матеріали справи містять подання щодо можливості встановити піклування над неповнолітнім [PERSON] його рідною тіткою [PERSON] . Судом також встановлено, що Позивачза місцемроботи характеризується позитивно,за висновками лікарів здорова, має офіційне місце роботи та стабільний дохід, що дає змогу останній забезпечити як своїх власних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , так і [PERSON] належними умовами для проживання, харчування, навчання та розвитку. Обставини, які б перешкоджали Позивачу стати піклувальником неповнолітньої дитини відсутні. Дитина постійно проживає у родині позивача, хлопчик почуває потребу в них та бажає з ними залишитися. Місце проживання дитини зареєстровано за місцем проживання всіх членів родини Позивача. Враховуючи положення ст.ст.10-13 ЦПК України при вирішенні спору в межах заявлених вимог та відповідно до встановлених обставин справи на підставі доказів сторін суд застосовує закони України, міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Як зазначено у ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-12 від 27.02.1991р. та набрала чинності для України 27.09.1991р., (надалі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У 6 принципі Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної асамблеї ООН від 20.11.1959р., учасником якої є Україна, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналогічні норми закріплені у Сімейному кодексі України, зокрема, згідно ч.ч. 1-5 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У ч. 1 ст. 9 Конвенції вказано, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 165 СК України мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У ч.ч. 1, 2 ст. 171 СК України вказано, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав. У п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто права на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. При розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Як зазначено в Узагальненні Верховного Суду України практики розгляду судами справ, пов`язаних із позбавленням батьківських прав, поновлення батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми від 11.12.2008р. суду слід витребовувати від органу опіки та піклування письмовий висновок відповідно до ч. 5 ст. 19 СК, а також суд може допитати представника цього органу в судовому засіданні. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, дійсні обставини справи (зокрема, самоусунення [PERSON] від виховання та утримання сина, його шкільного життя, вирішення питань щодо забезпечення належних умов для проживання, харчування і розвитку, що має місце протягом тривалого часу), встановлені на підставі досліджених письмових доказів та заяви самого Відповідача, а також враховуючи висновок органу опіки та піклування та думку неповнолітньої дитини, в сукупності свідчать про те, що Відповідач байдуже ставиться до подальшої долі свого сина та ухиляється від виконання обов`язків по його вихованню, які суд вважає винятковими обставинами в розумінні 6 принципу Декларації прав дитини, та які дозволяють зробити висновок про наявність реального порушення прав дитини, що є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідно до ч. 6 ст. 164 СК України рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 20 Конвенції дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних якнайкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою. Держави-учасниці відповідно до своїх національних законів забезпечують зміну догляду за дитиною. Відповідно до ч. 4 ст. 167 СК України якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Згідно ст. 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Так, згідно ч. 3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку, піклування над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна. піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.244 СК України опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа, при призначенні якої органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність встановлення над неповнолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] піклування , призначивши піклувальником його рідну тітку [PERSON] , щодо якої не встановлені обставини, передбачені ст. 212 СК України. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, із врахуванням визнання відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для задоволення позову. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, та

Outcome: approved