Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-22 00:00:00

Ухвалою судді судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду від 13.09.2019 визначено підсудність справи за позовом [PERSON] до [PERSON] як законного представника малолітньої [PERSON] , [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, скасування свідоцтва про право на спадщину Оболонському районному суду м.Києва. [PERSON] , звертаючись до суду з цим позовом, обґрунтовувала заявлені вимоги наступним. 06.12.1991 між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб. [INFO] [PERSON] помер і лише після його смерті позивач дізналась про те, що 26.08.2014 ухвалено рішення про розірвання шлюбу між ними. До моменту смерті чоловіка вони завжди проживали однією сім`єю, а [INFO] у них народилась донька - [PERSON] . З червня по вересень 2014 позивач з донькою перебували у АР Крим, про подання чоловіком позову про розірвання шлюбу та ухвалення рішення їй нічого відомо не було. Не погоджуючись з цим рішенням, позивач подала заяву про його перегляду і на момент звернення до суду з цим позовом кінцеве рішення у справі не ухвалено. За час шлюбу поділ спільного майна між подружжям проведено не було. В період шлюбу ними було нажито наступне майно, право власності на яке зареєстроване на ім [PERSON] : 1)Земельна ділянка площа 0,0552 га, кадастровий номер 0111792300:15:001:0092, для ведення садівництва, яка розташована за адресою: Автономна Республіка Крим, м. Судак, с. Миндальне, право власності на яку набуто на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НА №672433 від 27.12.2005 р.; 2)садовий будинок загальною площею 292,3 кв.м, розташований: [ADDRESS] , право власності на який набуто на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER] від 16.02.2009 р.; 3)1/2 частка квартири [ADDRESS] , загальної площі 61,1 кв.м; 4)автомобіль марки HUNDAI, моделі TIBURN, 1998 р. випуску, двигун № [NUMBER] , шасі № [NUMBER] , право власності на який набуто на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого Дніпропетровським МРЕВ - 2 УДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 10.09.1998 р. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно. 07.12.2018 [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського округу Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини. 29.12.2018 заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої [PERSON] , [INFO] подано її законним представником - [PERSON] 13.05.2019 позивач також звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Щодо поділу садового будинку та земельної ділянки у АР Крим, позивач зазначила, що рішенням Сонячнодолинської сільської ради від 12.08.2005 [PERSON] була надана земельна ділянка для ведення садівництва. У будівництві будинку позивач приймала активну участь, укладала договори, оплачувала будівельні роботи та матеріали. Коли коштів не вистачило, за згодою чоловіка, позивачка звернулась до своїх батьків з проханням про запозичення коштів. 30.05.2005 року [PERSON] та [PERSON] - батьки позивача передали у позику позивачці грошові кошти у розмірі 200 000 доларів США для будівництва будинку та благоустрій земельної ділянки. Передача коштів відбувалась в присутності [PERSON] ро запозичення коштів позивачкою було складено розписку, строк повернення коштів - 01.01.2020. Вважає, що борг має бути розподілений наступним чином: за нею [PERSON] визнана половина боргу у розмірі 100 000 доларів США, а за відповідачами [PERSON] та [PERSON] по 50 000 доларів США, але не більше вартості спадкового майна. У 2009 році будинок було введено в експлуатацію, а тому за позивачкою має бути визнано право власності на 1/2 частини зазначеного вище будинку та земельної ділянки. Квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, виданого управлінням житлово-комунального господарства Дніпропетровської міської ради від 02.02.2006, на праві спільної сумісної власності [PERSON] та його матері [PERSON] 07.09.2007 між співвласниками укладено Договір про визначення часток у спільній сумісній власності, за умовами якого співвласникам належить по 1/2 частині цієї квартири. [INFO] [PERSON] померла, а [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але не встиг оформити спадщину у зв`язку зі смертю. [PERSON] , яка діяла як законний представник малолітньої [PERSON] , звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренка С.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину і 21.06.2019 ним було видано свідоцтво про право на спадщину на ім`я [PERSON] на Ѕ частину зазначеної квартири. Вважає, що видача цього свідоцтва порушує її права, оскільки вона має право на спадщину після смерті [PERSON] як його дружина, а також вона має право на 1/2 частину набутого ним у шлюбі майна. У зв`язку з цим просить визнати за нею право власності на ј частину цієї квартири і скасувати видане свідоцтво про право на спадщину. Вказуючи на те, що автомобіль HUNDAI набутий у період шлюб, а також те, що є неподільною річчю, просить визнати за нею право власності на цей транспортний засіб, стягнувши з неї на користь [PERSON] та [PERSON] по 14 250 гривень компенсації. [PERSON] подано відзив на позов, в якому вона посилається на те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 26.08.2014 судовим рішенням. Разом вони не проживали, не вели спільного господарства, не мали взаємних прав та обов`язків ще з 2008 року. У період з 2015 до 2018 [PERSON] проживав однією сім`єю з [PERSON] . Вважає, що майно, яке на думку позивача, на яке поширюється режим спільної сумісної власності подружжя є особистою приватною власністю [PERSON] і не підлягає поділу. Щодо автомобілю зазначає про те, що не відомо про те, чи перебував зазначений автомобіль у власності [PERSON] на момент його смерті, позивачкою не внесено кошти на депозитний рахунок суду, а саме стягнення грошової компенсації можливо лише між подружжям. Щодо розподілу грошових зобов`язань перед батьками позивачки зазначає, що надана розписка не містить дати її складення, обізнаність [PERSON] про її написання та присутність при цьому жодними доказами не підтверджена. Крім того, відсутні докази, що ці кошти були витрачені позивачкою саме на будівництво будинку у АР Крим. Крім того, подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог позивача, оскільки шлюб між нею та [PERSON] розірвано 26.08.2014 і на момент пред`явлення позову до суду трирічний строк позовної давності минув. Позивачкою [PERSON] подано відповідь на відзив, в якій вона наполягає на обґрунтованості своїх вимог. У підготовчому судовому засіданні 31.07.2020 зазначені заяви по суті справи долучені до матеріалів справи, а також залучено до участі у справі в якості третіх осіб приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазуренка С.В., службу у справах дітей Шевченківської районної у м.Дніпро ради. В судовому засіданні 12.05.2021 до участі у справі в якості третьої особи було залучено [PERSON] . В судовому засіданні 18.08.2022 представник позивача заявлені вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Законний представника відповідача [PERSON] - [PERSON] та її представник адвокат Забродіна О.В. в судове засідання 18.08.2022 не прибули, від останньої надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Враховуючи те, що неявка цих осіб є повторною, оскільки в судове засідання 23.06.2022, незважаючи на подане клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, вони не з`явились, суд ухвалив розглядати справу за їх відсутності. В інших судових засіданнях вони підтримували доводи, викладені у відзиві і просили у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання 18.08.2022 не прибула, звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, підтримавши заявлені [PERSON] позовні вимоги. Треті особи в судове засідання не з`явились, явку своїх представників не забезпечили, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазуренком С.В. і службою у справах дітей Шевченківської районної у м.Дніпро ради подано заяви про розгляд справи за їх відсутності. Причини неявки [PERSON] суду не відомі. Суд ухвалив розглядати справу за відсутності третіх осіб. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши зібрані у справі письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи. 06.12.1991 між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб. [INFO] [PERSON] помер. Заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 26.08.2014 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . У січні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з заявою про перегляд цього рішення. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08.02.2019 зазначене заочне рішення скасовано. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18.02.2019 закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу у зв`язку зі смертю позивача. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03.06.2020 апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08.02.2019 у цій справі закрито, а апеляційну скаргу повернуто заявнику. Після смерті [PERSON] до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазуренка С.В. з заявами про прийняття спадщини звернулись [PERSON] , [PERSON] , яка діяла в інтересах малолітньої [PERSON] , а також позивач [PERSON] . До складу спадкової маси після смерті [PERSON] увійшло наступне майно: 1)Земельна ділянка площа 0,0552 га, кадастровий номер 0111792300:15:001:0092, для ведення садівництва, яка розташована за адресою: Автономна Республіка Крим, м. Судак, с. Миндальне, право власності на яку набуто на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НА №672433 від 27.12.2005 р.; 2)садовий будинок загальною площею 292,3 кв.м, розташований: [ADDRESS] , право власності на який набуто на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER] від 16.02.2009 р.; 3)квартира [ADDRESS] , загальної площі 61,1 кв.м; 4)автомобіль марки HUNDAI, моделі TIBURN, 1998 р. випуску, двигун № [NUMBER] , шасі № [NUMBER] , право власності на який набуто на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого Дніпропетровським МРЕВ - 2 УДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 10.09.1998 р. При цьому, квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, виданого управлінням житлово-комунального господарства Дніпропетровської міської ради від 02.02.2006, на праві спільної сумісної власності [PERSON] та його матері [PERSON] 07.09.2007 між співвласниками укладено Договір про визначення часток у спільній сумісній власності, за умовами якого співвласникам належить по 1/2 частині цієї квартири. [INFO] [PERSON] померла, а [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але не встиг оформити спадщину у зв`язку зі смертю. [PERSON] , яка діяла як законний представник малолітньої [PERSON] , звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренка С.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину і 21.06.2019 ним було видано свідоцтво про право на спадщину на ім`я [PERSON] на Ѕ частину зазначеної квартири. Вирішуючи по суті вимогу про скасування свідоцтва про право на спадщину зазначеного вище, суд виходить з наступних міркувань. Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними (стаття 1278 ЦК України). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1280 ЦК України встановлено якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємці як за законом, так і за заповітом мають право звернутись до нотаріуса за видачею їм свідоцтва про право на спадщину. Відомості про видачу свідоцтва про право на спадщину вносяться нотаріусом до Спадкового реєстру (підпункт 2.2.3 пункту 2.2 Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 липня 2011 року № 1810/5). Чинне законодавство не передбачає можливості у судовому порядку скасувати видане раніше свідоцтво про право на спадщину, але відмова у задоволенні позовних вимог в цій частині лише з міркувань неналежно обраного позивачем способу захисту, на думку суду є неприпустимою. Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. З`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Європейський суд з прав людини не раз наголошував на необхідності ефективного захисту. Наприклад, у п.75 рішення від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» зазначено, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади. Конституційний Суд у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути відповідним наявним обставинам. Таким чином, враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, рішення ЄСПЛ, розглядаючи справу, суд повинен з огляду на зміст та обґрунтування позовних вимог, не порушуючи принцип рівності сторін, визначитися із ефективним способом захисту права позивача, який забезпечить поновлення порушеного права. Посилаючись на те, що свідоцтво про право на спадщину на ім`я [PERSON] видано неправомірно, позивач зазначала, зокрема, що згідно зі ст.1261 ЦК України, перша черга спадкоємців за законом складається з дітей спадкодавця та того з подружжя, який його пережив. Як встановлено судом після смерті [PERSON] спадщину прийнято його дітьми - [PERSON] , [PERSON] , а також позивачкою [PERSON] , яка на момент вирішення цієї справи судом є дружиною [PERSON] у зв`язку зі скасуванням попередньо ухваленого Кіровським районним судом м.Дніпра заочного рішення та закриття провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. При цьому, приватний нотаріус Мазуренко С.В., отримавши 17.05.2022 дві заяви [PERSON] про прийняття спадщини і про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному сумісному майні подружжя - транспортному засобі, листом від 22.05.2019 повідомив про відсутність підстав для видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні, в якій зокрема, зазначив, що вона не була подружжям з [PERSON] на момент його смерті у зв`язку з розірванням шлюбу. Після цього, 21.06.2019 нотаріусом видане оспорюване свідоцтво. 03.06.2020 ухвалено кінцеве рішення в справі про розірвання шлюбу у справі за відповідним позовом [PERSON] до [PERSON] , в якому зазначено, що ухвала суду від 08.02.2019 про перегляд заочного рішення не підлягає оскарженню в апеляційному порядку. Отже, таким чином, судом встановлено, що оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний не був, оскільки рішення щодо цього скасовано при його перегляді, вона має право на спадкування після смерті чоловіка як спадкоємець першої черги разом з його дітьми - [PERSON] та [PERSON] . При цьому, докази, подані з боку відповідача [PERSON] та її законного представника [PERSON] щодо спільного проживання [PERSON] і [PERSON] однією сім`єю в період з 2015 до 2018 року (показання свідків, письмові докази), не є достатніми для спростування зазначеної вище обставини щодо відсутності на момент вирішення справи рішення про розірвання шлюбу спадкодавця з [PERSON] . За таких обставин, суд визнає, що спадкова маса підлягала розподілу між трьома спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] . Чинне цивільне законодавство у випадку виявлення неправильності у видачі нотаріусом свідоцтв про право на спадщину передбачає два способи судового захисту прав заінтересованих осіб. Так, порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину передбачено статтею 1300 ЦК України. Так, за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину. Отже, застосування цього правила є можливим у випадку, коли після видачі свідоцтв про право на спадщину з`являться інші спадкоємці. У разі настання підстав для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину законом не обумовлюється, що зміни до нього повинні вноситись внаслідок визнання попереднього свідоцтва недійсним. У такому випадку нотаріус повинен вилучити у спадкоємців раніше видані свідоцтва та замість них видати нові, з актуальною інформацією. За таких обставин, передбачений статтею 1300 ЦК України порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців. З огляду на встановлені судом обставини, з метою ефективного захисту прав позивача, суд вважає правильним внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.06.2019 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазуренком Сергієм В`ячеславовичем, зареєстрованого у реєстрі за №538, на ім`я [PERSON] щодо спадкування 1/2 частини квартири [ADDRESS] після смерті батька - [PERSON] , який помер [INFO] шляхом зміни розміру успадкованої частки зазначеного майна до 1/3. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону». Крім того, у ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» законодавець також зазначив, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Після видачі приватним нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на ім`я [PERSON] , 21.06.2019 ним було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] №47453892, номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 32092425. На думку суду, якщо зазнає зміни документ, що підтверджує право власності спадкоємців на нерухоме майно, відомості про зміни повинні бути внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в установленому законом порядку. З цих підстав, з метою гарантування позивачу відновлення порушеного права на отримання спадщини та надання їй ефективного способу судового захисту, суд вважає правильним внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно припинивши право власності [PERSON] на 1/6 частку квартири [ADDRESS] , зареєстроване у Реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.06.2019, номер запису про право власності 32092425, залишивши у її власності 1/3 частину цієї квартири. У задоволенні іншої частини заявлених у справі позовних вимог суд вважає правильним відмовити з наступних підстав. Щодо поділу спільного сумісного майна подружжя та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину всього майна [PERSON] , право власності на яке було зареєстроване ним на момент смерті суд зауважує, що главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування" Відповідно до ст. 1226 ЦК частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Відповідно до ст.71 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя (колишнього з подружжя), що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті другого з подружжя видається за умови подання документів, що підтверджують право власності на таке майно, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно із ст. 368 ЦК спільною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст.49 Закону України «Про нотаріат», нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] вбачається, що рішення нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про частку у спільному сумісному майні подружжя [PERSON] у формі постанови не виносилось, самою нею відповідну заяву подано лише щодо транспортного засобу, а не щодо всього майн, яке зазначено нею у позові, тобто заявлені в цій частині вимоги є передчасними, оскільки позивачем не доведено суду відсутність умов для одержання у нотаріальній конторі свідоцтв про право на частку у спільному сумісному майні подружжя. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду шляхом оскарження дій нотаріуса за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду судом у позовному провадженні. Щодо вимог про поділ боргових зобов`язань, суд вважає правильним зауважити, що у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 754/13738/13-ц (провадження № 61-3911св19) зазначено, що правовідносини, що виникли між кредитором (позичальником) та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень статті 1282 ЦК України (з урахуванням положень статті 1281 ЦК України). При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати зокрема такі обставини: - чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1281 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); - при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України. Отже, на думку суду, питання про обґрунтованість вимог кредитора підлягає вирішенню судом у спорі між кредиторами спадкодавця і його спадкоємцями, а тому пред`явлення вимог про поділ боргових зобов`язань між спадкоємцями померлого іншою особою є необґрунтованим, а тому у цій частині позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Таким чином, заявлені у справі вимоги підлягають задоволенню частково, у обсязі та за підстав, що зазначені вище. 16.07.2021 на депозитний рахунок Оболонського районного суду м.Києва позивачкою [PERSON] внесено грошові кошти у розмірі 19 000 гривень (т.2 а.с.209-211), які згідно її вимог підлягали розподілу між відповідачами при вирішенні питання про стягнення з неї грошової компенсації вартості Ѕ частини транспортного засобу. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, то суд приймає рішення про поверненню позивачу цих коштів. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. У цій справі представником позивача заявлено про компенсацію на користь позивача витрат, пов`язаних з явкою до суду, а саме вартість залізничних квитків у розмірі 2 001,41 грн. та компенсацію за відрив від звичайних занять у розмірі 1 200 грн. Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 138 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Лопатько С.В. - представник позивача брала участь у судових засіданнях в даній справі безпосередньо в суді 12.05.2021 та 10.11.2021. Наданими документами підтверджується придбання нею залізничних квитків з міста Дніпро до міста Києва на загальну суму 2 001,41 грн. Суд вважає, що у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, ця сума коштів має бути розподілена між позивачем та відповідачами по 50%, оскільки пропорційність задоволення та відхилення вимог визначити не можливо. Отже, з відповідачів в рівних долях підлягає стягненню сума витрат, пов`язаних з явкою представника позивача до суду у розмірі 1 000,71 грн. (тобто по 500,35 грн з кожного). Суд не вбачає підстав для розподілу між сторонами витрат від звичайних занять, які розраховані представником позивача у розмірі 1 200 грн, оскільки її участь як адвоката в судових засіданнях з метою захисту інтересів свого клієнта не може вважатись відривом від звичайних занять, є правовою допомогою, надання якої обумовлена укладеним між ними договором. Крім того, суд вважає правильним компенсувати позивачу сплачений нею судовий збір у розмірі 768,40 грн, що відповідає ставці, встановленої Законом України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, оскільки лише одна немайнова вимога задовольняється судом за наслідками розгляду цієї справи. Ця сума судового збору підлягає стягненню з відповідачів в рівних частках по 384,20 грн. Відшкодування судових витрат за малолітню відповідачу [PERSON] суд покладає на її законного представника - [PERSON] .

Outcome: partial