Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-01 00:00:00

В лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, про визнання договору дарування недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що у грудні 2013 року позивач познайомився з [PERSON] , в них склалися довірчі відносини, останній зарекомендував себе кваліфікованим спеціалістом у сфері фінансових послуг. Позивач вказує на те, що відповідач-2 брав неодноразово у нього кошти в борг та повертав їх у визначений термін. У березні 2014 року між позивачем та відповідачем-2 укладений правочин, на умовах якого відповідачу-2 передано в тимчасове користування (позику) грошові кошти в іноземній валюті у сумі 20000,00 дол. США, які відповідач зобов`язався повернути протягом двох місяців. Як засіб забезпечення виконання правочину, сторонами було обрано заставу, в порядку, передбаченому ст. 572 ЦК України, а саме на ? квартири [ADDRESS] . У 2016 році позивач надав відповідачу-2 грошові кошти в сумі 913800,00 грн. та 63000,00 дол. США, які останній мав покласти на рахунок ТОВ «ФК «НЕКСТДЕН ФІНАНС». Однак, відповідач-2 не виконав своїх зобов`язань та відповідно до витягу з кримінального провадження №42017101070000150 від 27.06.2017 року, діючи умисно, з корисливих мотивів, перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , шляхом обману та зловживання довірою, під приводом укладення цивільно-правових угод для викупу на аукціоні права вимоги за кредитним договором, 20.12.2016 року заволодів коштами позивача в сумі 913800,00 грн. та 63000,00 дол. США, що є особливо великим розміром. 24 січня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено письмовий договір позики у вигляді розписки на суму 2322400,00 грн. Отримання коштів відповідач-2 підтвердив написаною власноручно розпискою, а виконання своїх зобов`язань забезпечував заставою майна, а саме ? квартири [ADDRESS] . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13.10.2017 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто кошти в розмірі 4400893,05 грн. та судовий збір в розмірі 8000,00 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2017 року накладено арешт на майно [PERSON] із забороною відчуження та розпорядження, а саме на ? квартири [ADDRESS] . 21.02.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Чулієвим А.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №55851861 відносно боржника - [PERSON] 21.02.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Чулієвим А.А. накладено арешт на все майно (рухоме та нерухоме), що належить [PERSON] . У серпні 2018 року позивачу стало відомо, що відповідач-2 відчужив належну йому ? за адресою: [ADDRESS] , відповідно до договору дарування від 10.04.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. та зареєстрованого за №2076 своїй матері [PERSON] . Вважає, що вказаний правочин був здійснений відповідачем-2 з метою приховання (укриття) майна від звернення на нього стягнення та ухилення від виконання грошових зобов`язань, щодо наданих позивачем позик в період з березня 2014 року по січень 2017 року. Просить визнати недійсним договір дарування ? квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 10.04.2014 року приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі за №2076. Ухвалою суду від 11.02.2019 року було відкрито провадження у справі за правилами позовного (загального) провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 11.02.2019 року накладено арешт на ? квартири [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , з забороною відчуження розпорядження. Постановою Київського апеляційного суду від 21.11.2019 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11.02.2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову у справі. 23.08.2019 року від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона проти позову заперечила. При цьому зазначила, що позивач з даним позовом про визнання недійсним договору дарування ? квартири [ADDRESS] , вчиненого 10.04.2014, звернувся з метою забезпечення виконання боргових зобов`язань [PERSON] за договором позики від 24.01.2017 року. Проте, оспорюваний договір дарування вчинено задовго до договору позики, ще до знайомства [PERSON] з [PERSON] . Вказує на те, що [PERSON] є єдиним власником квартири [ADDRESS] і право власності на вказану квартиру набуто нею на законних підставах. Сторони в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце розгляду справи по суті були повідомлені у встановлений законом спосіб відповідно до ст. 128 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що у грудні 2013 року позивач познайомився з [PERSON] , в них склалися довірчі відносини, останній зарекомендував себе кваліфікованим спеціалістом у сфері фінансових послуг. Позивач вказує на те, що відповідач-2 брав неодноразово у нього кошти в борг та повертав їх у визначений термін. У березні 2014 року між позивачем та відповідачем-2 укладений правочин, на умовах якого відповідачу-2 передано в тимчасове користування (позику) грошові кошти в іноземній валюті у сумі 20000,00 дол. США, які відповідач зобов`язався повернути протягом двох місяців. Як засіб забезпечення виконання правочину, сторонами було обрано заставу, в порядку, передбаченому ст. 572 ЦК України, а саме на ? квартири [ADDRESS] . У 2016 році позивач надав відповідачу-2 грошові кошти в сумі 913800,00 грн. та 63000,00 дол. США, які останній мав покласти на рахунок ТОВ «ФК «НЕКСТДЕН ФІНАНС». Однак, відповідач-2 не виконав своїх зобов`язань та відповідно до витягу з кримінального провадження №42017101070000150 від 27.06.2017 року, діючи умисно, з корисливих мотивів, перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , шляхом обману та зловживання довірою, під приводом укладення цивільно-правових угод для викупу на аукціоні права вимоги за кредитним договором, 20.12.2016 року заволодів коштами позивача в сумі 913800,00 грн. та 63000,00 дол. США, що є особливо великим розміром. 24 січня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено письмовий договір позики у вигляді розписки на суму 2322400,00 грн. Отримання коштів відповідач-2 підтвердив написаною власноручно розпискою, а виконання своїх зобов`язань забезпечував заставою майна, а саме ? квартири [ADDRESS] . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13.10.2017 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто кошти в розмірі 4400893,05 грн. та судовий збір в розмірі 8000,00 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2017 року накладено арешт на майно [PERSON] із забороною відчуження та розпорядження, а саме на ? квартири [ADDRESS] . 21.02.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Чулієвим А.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №55851861 відносно боржника - [PERSON] 21.02.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Чулієвим А.А. накладено арешт на все майно (рухоме та нерухоме), що належить [PERSON] . У серпні 2018 року позивачу стало відомо, що відповідач-2 відчужив належну йому ? за адресою: [ADDRESS] , відповідно до договору дарування від 10.04.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. та зареєстрованого за №2076 своїй матері [PERSON] . Згідно зі 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. З матеріалів справи вбачається, що 02.04.2001 року між Фірмою «International investment partners, Itd» (продавець) та громадянами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (покупці), було укладено договір купівлі-продажу квартири. Відповідно до вказаного договору, покупці купили в рівних частинах (по 1/4 кожний) нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, між усіма членами сім`ї [PERSON] було укладено договір про врегулювання сімейних відносин, укладений та завірений нотаріально 09.04.2011 року. Згідно п. 6 даного договору, між [PERSON] (чоловік), [PERSON] (дружина), [PERSON] (старший син), [PERSON] (молодший син), сторони домовились, що найближчим часом чоловік, старший син та молодший син подарують свої частки, що їм належать у квартирі [ADDRESS] на користь дружини та матері. Відповідно, на виконання умов даного договору: 04.07.2012 року [PERSON] (колишній чоловік), подарував [PERSON] ? частину квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідним договором, номер у реєстрі нотаріальних дій № 1887 та витягом із Державного реєстру правочинів №11527099. 10.04.2014 року [PERSON] (старший син), подарував [PERSON] ? частину квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування, номер у реєстрі нотаріальних дій № 2076 та витягом із Державного реєстру правочинів №20312647. 06.10.2017 року [PERSON] (молодший син), подарував [PERSON] ? частину квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування, номер у реєстрі нотаріальних дій № 114. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд критично оцінює позицію позивача щодо фіктивності договору дарування, з огляду на наступне. Відповідно до п.п. 1 та 2 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Із матеріалів справи вбачається, що на виконання спірного договору дарування було передано майно, що підтверджено самими договорами дарування, а також фактичною реєстрацією права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Окрім того, договори між сторонами було укладено в належній формі та досягнуто згоди з усіх істотних умов та на його виконання передано майно. Разом із тим, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірні договори було укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами. Посилання позивача з приводу здійснення досудового розслідування щодо відповідача-2 в кримінальному провадженні не свідчить про фіктивність договору дарування. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення саме щодо неповернення боргу позивачеві. Згідно із Правовим висновком Верховного Суду України у справі у справі № 6-1873цс16: «Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 717 цього Кодексу, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та які не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Аналогічні висновки містяться і в постановах Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 372/3541/16-ц та від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц. Разом із тим, судом встановлено, що станом на дату укладення спірних договорів дарування, не було жодного судового рішення про стягнення боргу з відповідача-2. Саме по собі настання обов`язку відповідача-2 щодо повернення позики ще не свідчить про реальну загрозу щодо звернення стягнення на квартиру за майбутнім рішенням суду, оскільки такого рішення на дату укладення договору не було. Крім того, [PERSON] , яка згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , не має перед [PERSON] ніяких зобов`язань, у жодні відносини з ним не вступала, дії її сина - [PERSON] , який є повнолітнім, не узгоджувала і в заставу своє майно не передавала, а матеріали справи протилежного не спростовують. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Оскільки судом не встановлено законних підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним договору дарування, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed