Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-22 00:00:00

ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості за \~кредитним договором та виселення. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 02.07.2008 р. між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого був «ТАС- Комерцбанк», правонаступником якого був ФК «Вектор Плюс», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи» та [PERSON] , було укладено кредитний договір № 0601/0708/98-055, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 35 дол. США, із сплатою відсотків за його користування в розмірі 11,9 % річних, з кінцевим терміном повернення 01.07.2018 р. Вказує, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ВАТ «Сведбанк» і відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , 02.07.2008 р. уклали іпотечний договір № 0601/0708/98-055, за умовами якого останні передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що належить їм на праві приватної власності. Зазначає, що взяті на себе зобов`язання, щодо повернення кредиту та відсотків за його користування відповідач [PERSON] належним чином не виконує і станом на 10.07.2013 року заборгованість по кредиту складає 253 439,17 грн., з якої: 27\~040,74 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 216\~136,63 грн. заборгованість по кредиту, 3\~449,23 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 27\~569,70 грн. заборгованість по відсотках і 1\~217,67 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 9\~732,84 грн. пеня. Пояснює, що враховуючи те, що заборгованість за кредитним договором залишається невиплаченою і письмова вимога іпотекодержателя про усунення порушень та добровільне виселення із займаної житлової площі залишається поза увагою мешканців, просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0601/0708/98-055 від 02.07.2008 року шляхом проведення прилюдних торгів та виселити відповідачів без надання іншого житла зі зняттям із реєстраційного обліку. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.05.2021 року скасовано заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 12 лютого 2014 року по справі № 308/15274/13-ц за позовною заявою ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості за \~кредитним договором та виселення. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 вересня 2022 року закрито підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи наявна заява представника позивача, в якій просив розгляд справи провести без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Суд, дослідивши матеріали даної цивільної справи, вивчивши правові норми, що регулюють дані правовідносини, приходить до переконання, що позовну заяву ТОВ «Кредитні ініціативи» слід задовольнити повністю з наступних підстав. Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 02.07.2008 р. між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 0601/0708/98-055, згідно з п. 1.1, п. 1.3 якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що поновлюється, у розмірі 35 дол. США, із сплатою відсотків за його користування в розмірі 11,9 % річних, з кінцевим терміном повернення 01.07.2018 р. (а.с. 15-19). Як вбачається з матеріалів справи, 15.09.2011 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено Договір про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 0601/0708/98-055 від 02.07.2008 року, відповідно до п. 1 якого сторони домовилися вважати кошти, надані позичальнику у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється, кредитом в розмірі 27\~408,00 дол. США, відповідно до п. 1.1 якого сторони домовилися, що на дату укладання цього Договору про внесення змін і доповнень розмір строкової заборгованості за кредитною лінією, що не поновлюється складає 24\~196,00 дол. США, відповідно до п. 1.2 якого розмір простроченої заборгованості за кредитним договором складає 5063,70 дол. США (а.с. 23-32). Судом також встановлено, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ВАТ «Сведбанк» і відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , 02.07.2008 р. уклали іпотечний договір № 0601/0708/98-055-Z-1, за умовами якого останні передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що належить їм на праві приватної власності (а.с. 48-50). Відповідно до п. п. 2, 3 іпотечного договору № 0601/0708/98-055-Z-1 предмет іпотеки належить Іпотекодавцеві на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 23 липня 1997 року Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради народних депутатів, на підставі №111 від 23.07.1997 року та зареєстрованого в Ужгородському міжміському бюро технічної інвентаризації 13 квітня 1998 року в реєстровій книзі №13839. Право власності на предмет іпотеки підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» Ужгородської міської ради Закарпатської області № 18653748 від 25 квітня 2008 року, за реєстраційним № 23072831 (номер запису 13839 в книзі 66). Предмет іпотеки має загальну площу 50,1 кв. м., житлову площу 27,4 кв. м. і складається з двох кімнат в придатному для житла стані. Інвентаризаційна оцінка предмета іпотеки згідно з Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» Ужгородської міської ради Закарпатської області № 18653748 від 25 квітня 2008р., за реєстраційним № 23072831 (номер запису 13839 в книзі 66) становить 14994,00 гривень. Згідно з п. 5 іпотечного договору № 0601/0708/98-055-Z-1 предмет іпотеки за згодою сторін оцінюється в 242903,00 грн., що за курсом НБУ на день укладення цього Договору становить у еквіваленті 50090,32 дол. США. Згідно з п. 10.3 іпотечного договору № 0601/0708/98-055-Z-1 у разі невиконання позичальником умов основного зобов`язання та/або іпотекодавцем умов цього договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги у повному обсязі. З матеріалів справи також вбачається, що 15.09.2011 року між ВАТ «Сведбанк» та відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору іпотеки № 0601/0708/98-055-Z-1 від 02.07.2008 року, відповідно до п. 2 якого сторони оцінили предмет іпотеки в 36300,00 дол. США, що за курсом НБУ на день укладення цього договору становить у еквіваленті 289394,49 грн. (а.с. 72-75). Також, з матеріалів справи вбачається, що 28.02.2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», яка є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, відповідно до п. 2.1 якого банк відступив свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками (а.с. 9-14). Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитом позичальник [PERSON] станом на 10.07.2013 року має заборгованість перед банком у розмірі 31 707,64 дол. США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 10.07.2013 року складало 253439,17 грн., з якої: 27 040,74 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 216 136,63 грн. заборгованість по кредиту, 3 449,23 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 27 569,70 грн. заборгованість по відсотках і 1 217,67 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 9 732,84 грн. пеня (а.с. 8). Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1049 ч. 1 ЦК України, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 526 ЦК України, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до 530 ЦК України, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 612 ч. 1 ЦК України, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Ч. 2 ст.\~612\~ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 589 ЦК України, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно зі ст. 590 ЦК України, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця. Згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~3 Закону України «Про іпотеку», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про іпотеку», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням. Частинами 1, 3 ст.\~33 Закону України «Про іпотеку», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні); спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Частина 1 ст.\~41\~Закону України\~«Про іпотеку» у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачає, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» , з дотриманням вимог цього Закону. Отже, реалізацію предмета іпотеки, на який звертається стягнення, слід проводити шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Однак, згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України. Законом України\~від 15\~серпня 2022\~року №\~2500-IX\~«Про затвердження\~Указу Президента\~України «Про\~продовження строку\~дії воєнного\~стану в\~Україні»» Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 12\~серпня 2022\~року №\~573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Відповідно до Закону України\~від 15\~березня 2022\~року №\~2120-IX\~«Про внесення\~змін до\~Податкового кодексу\~України та\~інших законодавчих\~актів України\~щодо дії\~норм на\~період дії\~воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Верховна Рада України доповнила розділ VI\~«Прикінцеві положення»\~Закону України\~«Про іпотеку» пунктом 5-2 такого змісту: «5-2.У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами,зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти),статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону». Отже, оскільки в Україні триває воєнний стан, виконання судового рішення у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на електронних торгах підлягає зупиненню. Зупинення дій зазначених вище норм закону, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово відтерміновує дії, спрямовані на виконання судового рішення. Приписи вказаних норм закону стосуються реалізації виконання судового рішення та не можуть впливати на право іпотекодержателя на судовий захист свого порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Також, відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до статті 109\~ЖК УРСР, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено у рішенні суду. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК України, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов`язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати положення ч. 4 ст. 9 ст. 109\~Житлового кодексу\~України та статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку», виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом встановлено, що житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , не був придбаний за кредитні кошти, які надані банком та повернення яких було забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Між тим, право власності у відповідачів на вказану квартиру, виникло 23.07.1997 року, на підставі рішення № 111, тобто до укладення іпотечного договору, що підтверджується доданою до матеріалів справи копією свідоцтва про право власності на житло, зареєстрованого в Ужгородському МБТІ 13.04.1998 року в реєстровій книзі № 13839 (а.с. 67-68), копією технічного паспорту на квартиру (а.с. 69-70) та копією Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 24691205 від 16.09.2009 року (а.с. 71). Доказів про придбання такого житлового будинку за кредитні кошти в матеріалах справи немає. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41\~Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України). Верховний Суд України у постанові від 21 грудня 2016 року, у справі № 6-1731цс16, виклав правовий висновок, обов`язковий до застосування судами, згідно якого за змістом статей 39,40\~Закону України\~«Про іпотеку» та статті 109\~ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на нього іпотеки, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР). Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, де Велика Палата зазначила, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду, а його відсутність є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц. При цьому, позивач просить виселити відповідачів із квартири за адресою: [ADDRESS] , без надання їм іншого житлового приміщення. Слід зазначити, що дана вимога позивача є безпідставною, оскільки норми ч. 2 ст.\~109\~ЖК УРСР зобов`язують саме банк надати сім`ї інше постійне жиле приміщення, не гірше ніж те, яке вони втрачають, в рахунок компенсації втрати права власності. Таким чином, зважаючи на вищезазначене, встановивши, що право власності на передану в іпотеку банку квартиру було набуто не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, за відсутності відомостей про можливість надання позивачем одночасного з вирішенням питання про їх виселення із спірної квартири з наданням іншого постійного житлового приміщення, суд приходить до висновку про неможливість виселення відповідачів без надання їм іншого житла на підставі положень частини другої статті 109\~ЖК УРСР у поєднанні з нормами статей 39 та 40 Закону України «Про іпотеку», а тому позовні вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню. На момент звернення з позовом до суду були чинними положення статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», якими визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про\~смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб, стосовно яких встановлено опіку чи піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки і піклування. Проте, 01 грудня 2021 року (окрім окремих положень) набрав чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», яким внесено зміни до вище зазначеного нормативно-правового акта, зокрема, виключено статті 6-7. Так, за змістом частини 1 статті 18\~цього Закону зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється: 1) за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником; 2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них. Крім того, відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до дня набрання чинності цим Законом, обліковується в реєстрі територіальної громади, знімається з реєстрації/скасовується у порядку, встановленому для зняття/скасування зняття з реєстрації місця проживання, визначеного цим Законом. Відповідно до пунктів 2, 6 частини 1 статті 24\~Закон України\~«Про надання\~публічних (електронних\~публічних)\~послуг щодо\~декларування та\~реєстрації місця\~проживання в\~Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі, зокрема, заяви власника (співвласників) житла, інших осіб про смерть особи; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оцінюючи вказані норми права, суд дійшов висновку, що диспозиція статті 24\~Закону України\~«Про надання\~публічних (електронних\~публічних)\~послуг щодо\~декларування та\~реєстрації місця\~проживання в\~Україні» є аналогічною за своїм змістом з положеннями статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». Порядок проведення реєстрації та зняття з реєстрації визначають також Правила реєстрації місця проживання, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207. Згідно із пунктом 26 вказаних Правил зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 11; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Отже, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право власності або користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Ураховуючи, що відповідачі є власниками вищевказаного житлового будинку, вимоги позивача щодо примусового зняття відповідачів з реєстрації у цій квартирі суперечать наведеним вище нормам права. З огляду на викладене, ураховуючи наведені норми права, позовні вимоги позивача у цій справі щодо зобов`язання зняти з реєстрації зареєстрованих осіб у житловому будинку, який є предметом іпотеки, є необґрунтованими та такими, що суперечать законодавству України. Враховуючи положення ст. ст. 3, 8, 41, 47 Конституції України, на підставі ст. ст. 16, 509, 525, 526, 530, 575, 589, 590, 612, 629, 1049,\~1054 ЦК України, ст. 109 ЖК УРСР, ст. ст. 1, 3, 7, 11, 33, 38-41 Закону України «Про іпотеку», ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», ст. ст. 18, 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»,

Outcome: partial