Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області, в якому просила зняти арешт з квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , який своїм нотаріально посвідченим заповітом від 01 червня 2021 року все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалося і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом буде мати право, заповідав позивачці. 21 липня 2021 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Бахматської Т.М. із заявою про прийняття спадщини і вказаним нотаріусом було відкрито спадкову справу № 133/2021. До складу спадкового майна після смерті [PERSON] входить квартира [ADDRESS] . Право власності на зазначену квартиру зареєстроване на ім`я матері померлого [PERSON] . [PERSON] , яка померла [INFO] . На день смерті [PERSON] . [PERSON] постійно проживав і був зареєстрований разом з померлою в квартирі [ADDRESS] , а тому у відповідності до ч.3 ст. 1268 ЦК України він вважається таким, що прийняв спадщину. У лютому 2021 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Бахматської Т.М. за отриманням свідоцтва про право на спадщину, але постановою нотаріуса від 02.06.2021 № 60102-31 йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки виявилося, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявний запис про накладення квартиру [ADDRESS] арешту. З позовом про звільнення майна з-під арешту [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м.Запоріжжя, але до відкриття провадження у справі він помер, у зв`язку з чим позов було залишено без розгляду. Зазначений арешт існує і на теперішній час, хоча підстави для його накладення вже давно зникли, що є перешкодою для отримання позивачкою свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] . Тому вона вимушена була звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2021 року провадження по справі було відкрито і витребувано від Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бахматської Тетяни Михайлівни копії матеріалів спадкової справи № 20/2021, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та копії матеріалів спадкової справи № 133/2021, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . У подальшому ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2022 року було прийнято уточнену позовну заяву [PERSON] до Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області, треті особи Олександрівський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Четверта Запорізька державна нотаріальна контора про звільнення майна з-під арешту, а також до участі у справі в якості правонаступника відповідача було залучено Головне управління Державної податкової служби у Запорізькій області. Відповідачем було подано до суду відзив на заяву про уточнення позовних вимог, у якому він просив відмовити у задоволенні позову з таких підстав. Так, зокрема, на момент накладення арешту на квартиру [PERSON] діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV (далі - Закон № 606-ХІV), ст.9 якого визначала, що у випадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів виконуються податковими органами, установами банків, кредитно-фінансовими установами. У подальшому в Закон № 606-ХІV було внесено зміни, зокрема, Законом України від 04.11.2010 №2677-VІ «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)», у зв`язку з чим стаття щодо виконання рішень іншими органами змінила нумерацію з 9 на 3 та частина перша була викладена у наступній редакції: «у випадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів виконуються податковими органами, банками та іншими фінансовими установами. Рішення зазначених органів можуть виконуватися відповідно до закону також іншими органами, установами, організаціями, посадовими особами та громадянами.». При цьому, ч. 3 цієї статті встановлювала, що органи, установи, організації та особи, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не є органами примусового виконання, крім органів та посадових осіб, які виконують рішення про притягнення до кримінальної або адміністративної відповідальності. Законом №606-ХІV було чітко встановлено, що по-перше, органи податкової служби не є органами примусового виконання, а по-друге, виконують рішення щодо стягнення коштів у випадках, передбачених законом. Тобто, виконання стосувалось лише стягнення коштів за податковим боргом, а не виконання рішень щодо арешту майна в межах кримінальних чи цивільних справ. Окрім цього, здійснюватись це мало саме у випадках, передбачених законом, тобто у випадку, коли орган за законодавством, яке регулює його діяльність, має право на таке стягнення (наприклад, для податкових органів - це право стягнення податкового боргу, передбачене Податковим кодексом України). Пленум Верховного Суду України абзацом 3 п. 2 Постанови № 5 від 03.06.2016, на яку посилається позивачка, визначив, що у випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України. При цьому, за твердженням відповідача, колегія Пленуму не врахувала, що кошти та майно це різні поняття. Адже коштами є готівкові кошти в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах у банках та інших фінансових установах, рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. Майно ж включає себе більш широке коло, куди входять окрім грошових коштів - коштовності, рухоме та нерухоме майно, техніка, меблі тощо. Таким чином, на переконання відповідача, висновки, викладені у вказаній вище Постанові Пленуму Верховного Суду України, суперечать нормам Закону №606-ХІV і не можуть застосовуватись судом при прийнятті рішення про скасування арешту. Також відповідач\~зауважує,\~що 05\~жовтня 2016\~року набрав\~чинності Закон\~України «Про\~виконавче провадження»\~від 02.06.2016\~№ 1404-VІІІ\~(\~надалі Закон\~1404-VІІІ),\~ч.\~1\~ст.\~6\~якого визначає,\~що у\~випадках,\~передбачених законом,\~рішення щодо\~стягнення майна\~та коштів\~виконуються податковими\~органами, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами. При цьому, вказані органи не являються органами примусового виконання (частина 4 ст.6 Закону 1404- VIII). При цьому, як у Законі №606-ХІV, та і в Законі 1404-VІІІ визначено, що випадки такого стягнення мають бути визначені законом. Як вже зазначалось, для Головного управління ДПС у Запорізькій області цим законом є Податковий кодекс України, а саме: глава 9 «Погашення податкового боргу платників податків», яка визначає порядок звернення стягнення не тільки на кошти платників податків, а й на майно. І саме ці норми визначають право податкових органів виконувати рішення щодо стягнення майна та коштів, не будучи при цьому органом примусового стягнення. У судовому засіданні представник позивачки уточнені позовні вимоги підтримала і просила його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала і просила відмовити у його задоволенні з підстав, які викладені у відзиві на заяву про уточнення позовних вимог. Представники Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та Четвертої запорізької державної нотаріальної контори надіслали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд, заслухавши учасників судового засідання та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видане Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 13 липня 2021 року. [PERSON] перебував у шлюбі з позивачкою [PERSON] , на підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , яке видане Дніпровським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 25 березня 2021 року. 01 червня 2021 року [PERSON] було вчинено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахматською Т.М. за р.№ 2652. Згідно цього Заповіту [PERSON] все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалося і взагалі все те, на що буде належати йому на день смерті і на що він за законом буде мати право, заповідав [PERSON] . 21 липня 2021 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Бахматської Т.М. із заявою про прийняття спадщини. Нотаріусом було відкрито спадкову справу №133/2021, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 21.07.2021 №65683456. До складу спадкового майна після смерті [PERSON] входить квартира [ADDRESS] . Право власності на зазначену квартиру зареєстроване на ім`я матері померлого [PERSON] . [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 26.12.1994, виданого виконавчим комітетом Жовтневої районної ради, а також копіями свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 29 січня 1974 року, свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 17 серпня 1990 року, свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 09 листопада 1993 року, свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 22 лютого 1994 року. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 27 березня 2018 року. На день смерті [PERSON] . [PERSON] постійно проживав і був зареєстрований разом з померлою в квартирі [ADDRESS] , тому відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України він вважається таким, що прийняв спадщину. Відомості про реєстрацію [PERSON] та [PERSON] наявні в спадковій справі № 20/2021, яка заведена після смерті [PERSON] за заявою [PERSON] приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахматською Т.М. і копія якої долучена до матеріалів даної справи. 02 червня 2021 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Бахматської Т.М. за отриманням свідоцтва про право на спадщину. Але постановою нотаріуса від 02.06.2021 року № 60102-31 йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки виявилось, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявний запис про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 259730555 від 03.06.2021 арешт на квартиру [ADDRESS] , власником якої зазначена [PERSON] , зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 1948660 від 06.05.2005, Четвертою запорізькою державною нотаріальною конторою на підставі постанови б/н, 29.05.2001, ДВС Жовтневого р-ну м.Запоріжжя, вх.240. З позовом про звільнення майна з-під арешту [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м.Запоріжжя, але до відкриття провадження у справі він помер (дата смерті - [INFO] , а ухвала про відкриття провадження за позовною заявою [PERSON] від 16.07.2021). Тому позов було залишено без розгляду за заявою його представника ухвалою від 10.11.2021 у справі № 331/3741/21, провадження 2/331/2099/2021. Також із матеріалів справи встановлено, що вироком Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 19 лютого 2001 року було засуджено [PERSON] за ст. ст.70-1 ч.1, ст.70-1 ч.2, ст.229-1 ч.1, ст.229-20 ч.2, ст.229-1 ч.2, ст.229-20 ч.2, ст.42 КК України в редакції 1960 року до 5 років 6 місяців позбавлення волі у виправно-трудовій колонії загального режиму з конфіскацією майна, яке належить [PERSON] на праві особистої власності. Вирок набрав законної сили 27.02.2001. Як вбачається із листа Департаменту інформатизації МВС України №18862/16-2022 від 13.07.2022, [PERSON] 15.04.2001 прибула до Чорноморської ВК Одеської області (№74) і 29.04.2003 її було звільнено із вказаної виправної установи на підставі Указу Президента України «Про помилування» від 19.04.2003 умовно-достроково з іспитовим строком 2 роки 7 місяців. На виконання додаткового покарання у вигляді конфіскації майна Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області 28.02.2001 було видано виконавчий лист № 1-20/2001. Постановою державного виконавця Жовтневого районного управління юстиції м.Запоріжжя від 29.05.2001 було накладено арешт на належну [PERSON] квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] , який було внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 06.05.2005 реєстратором Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження 1948660. Зазначене підтверджується листом Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжя від 23.03.2021 та відповіддю з Запорізького обласного нотаріального архіву від 12.03.2021 на запит нотаріуса. Згідно інформаційної довідки № 259730555 від 03.06.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , а також щодо вказаної квартири наявне обтяження за реєстраційним номером 1948660 арешт (архівний запис), зареєстрований 06.05.2005 Четвертою запорізькою державною нотаріальною конторою на підставі постанови б/н, 29.05.2001, ДВС Жовтневого р-ну м.Запоріжжя, вх.240. Інші відомості про виконання покарання у вигляді конфіскації майна відсутні. Судом враховано, що відповідно до п.9 розділу ХІ\~«Перехідні положення»\~КПК України\~2012\~року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами ч.1 ст. 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Вирок щодо [PERSON] було постановлено 19 лютого 2001 року, тобто в порядку КПК України в редакції 1960 року. На теперішній час з моменту набрання вказаним вироком законної сили пройшло більше двадцяти одного року. Згідно зі ст.35 КК України в ред.1960 року конфіскація майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є особистою власністю засудженого. Оскільки, як встановлено з матеріалів справи, власником спірної квартири до теперішнього часу вказана [PERSON] і квартира перебувала до її смерті у її володінні, а тепер у володіння членів її сім`ї, що не було спростовано відповідачем, суд приходить до висновку про те, що вирок суду в частині конфіскації майна на сьогоднішній день фактично не виконано. У той же час, відповідно до ч.1 ст.49 КК України в ред.1960 року, за яким було засуджено [PERSON] , обвинувальний вирок не виконується, якщо його не було виконано в такі строки, рахуючи з дня набрання вироком законної сили: 1) один рік - при засудженні до покарання не більш суворого, ніж виправні роботи або направлення в дисциплінарний батальйон; 2) три роки - при засудженні до позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п`ять років - при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років; 4) десять років - при засудженні до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років. Згідно із ч.2 ст.49 КК України в ред.1960 року перебіг давності переривається, якщо засуджений ухилиться від відбуття покарання або вчинить до скінчення строків новий злочин, за який судом призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не менше одного року. Обчислення давності в разі вчинення нового злочину починається з моменту його вчинення, а в разі ухилення від відбуття покарання - з моменту з`явлення для відбуття покарання або з моменту затримання засудженого, що переховувався. При цьому, обвинувальний вирок не може бути виконано, якщо від часу його винесення минуло п`ятнадцять років і давність не була перервана вчиненням нового злочину. У даному випадку [PERSON] було засуджено за тяжкі злочини (ст.7-1 КК України в ред.1960 року) до позбавлення волі більше як на 5 років, тому строк давності виконання вироку стосовно неї складає 10 років. Таким чином, строк виконання покарання у вигляді конфіскації майна засудженої [PERSON] сплив 27.02.2011. Будь-які відомості про ухилення засудженої [PERSON] від відбування покарання або про вчинення нею нового злочину до закінчення строку давності у матеріалах даної справи відсутні. Крім того, відсутні і будь-які відомості щодо перешкоджання нею виконанню вироку в частині конфіскації майна. Таким чином, у суду немає підстав вважати, що перебіг строку давності виконання вироку зупинявся чи переривався. Зважаючи на це, суд приходить до висновку, що на даний час вказаний вище вирок суду в частині конфіскації майна [PERSON] є таким, що не може бути виконаний, у зв`язку зі спливом строку давності його виконання. Судом також враховано, що згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У даному випадку наявність запису про арешт на квартиру, яка належить позивачці в порядку спадкування, є перешкодою для реалізації її обов`язку щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, що встановлений ст.1297 ЦК України. Тому, оскільки з матеріалів справи вбачається відсутність на даний час підстав для накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] , у зв`язку зі спливом строку давності виконання вироку суду в частині призначеного покарання у виді конфіскації майна, суд вважає за можливе позов задовольнити.

Outcome: approved