Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

[PERSON] 23.08.2019 року звернулась до Дзержинського районного суду м.Харкова з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова ГТУЮ у Харківській області, в якому просила зняти арешт з нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , накладеного 22.03.2005 року за №1788554 Першою харківською державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Київського районного суду м.Харкова від 21.03.2005 року; зняти арешт з нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , накладеного 15.06.2005 року за № 2089195 Першою харківською державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 13.02.2005 року; зняти арешт (заборону) з нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , накладеного 07.10.2006 року за № 3851950 Десятою харківською державною нотаріальною конторою на підставі постанови Державної виконавчої служби у Дзержинському районі м.Харкова від 22.09.2006 року, реєстраційний номер обтяження №3851950. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У жовтні 2018 року вона звернулась до нотаріуса, оскільки мала намір продати квартиру. Остання повідомила про наявні на квартирі арешти, які необхідно скасувати у судовому порядку. Зазначає, що наявні арешти порушують права позивача на розпорядження та володіння квартирою. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.11.2018 року вбачаються наступні обтяження квартири позивача: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 1788554, зареєстровано: 22.03.2005 за №1788554 реєстратором: Перша харківська державна нотаріальна контора, підстава: ухвала 21.03.2005 року Київський районний суд м.Харкова; арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження №2089195, зареєстровано: 15.06.2005 за №2089195 реєстратором: Перша харківська державна нотаріальна контора, підстава: ухвала 13.02.2005 року Дзержинського районного суду м.Харкова; заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження №3851950, зареєстровано: 07.10.2006 року за №3851950 реєстратором: Десята харківська державна нотаріальна контора, підстава: постанова АА №052614, 22.09.2006 р. Державна виконавча служба у Дзержинському районі м.Харкова. Згідно відповіді Шевченківського ВДВС м.Харкова ГТУЮ у Харківській області, державним виконавцем було накладено арешт на квартиру, яка належить [PERSON] постановою про накладення арешту на майно боржника із забороною його відчуження. Виконавчий документ виконаний у повному обсязі та підлягає направленню до Дзержинського районного суду м.Харкова. На підставі чого державним виконавцем 27.01.2009 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. 15.01.2019 року позивач звернулась до відповідача із заявою про скасування арешту, однак відповіді не отримала. Також зазначає, що у Єдиному реєстрі боржників відомості щодо неї відсутні. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова Омельченко К.О. від 12.08.2019 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями дана справа розподілена в провадження судді Цвірюка Д.В. 16.03.2021 року. Ухвалою суду від 23.06.2021 року за клопотанням представника позивача залучено до участі у справі правонаступника відповідача - Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків). Ухвалою суду від 02.08.2021 року за клопотанням представника позивача витребувано інформацію від Десятої харківської державної нотаріальної контори та від Першої харківської державної контори. Ухвалою суду від 03.09.2021 року повторно витребувано інформацію від Першої харківської державної нотаріальної контори, а також витребувано докази із Сьомої харківської міської державної нотаріальної контори. Ухвалою суду від 22.10.2022 року за клопотанням представника позивача до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, залучено [PERSON] . Ухвалою суду від 26.01.2022 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. В судове засідання позивач, її представник не з`явились, про розгляд повідомлялись, представник позивача просила справу розглянути у її відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд повідомлявся, причини неявки суду не повідомив. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про розгляд повідомлялась, просила справу розглянути у її відсутність та вимоги заяви задовольнити. У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у їхню відсутність за наявними матеріалами справи. Суд, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 23.03.2004 року належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №145176686 від 13.11.2018 року. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.11.2018 року вбачаються наступні обтяження квартири позивача: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 1788554, зареєстровано: 22.03.2005 за №1788554 реєстратором: Перша харківська державна нотаріальна контора, підстава: ухвала 21.03.2005 року Київський районний суд м.Харкова; арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження №2089195, зареєстровано: 15.06.2005 за №2089195 реєстратором: Перша харківська державна нотаріальна контора, підстава: ухвала 13.02.2005 року Дзержинського районного суду м.Харкова; заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження №3851950, зареєстровано: 07.10.2006 року за №3851950 реєстратором: Десята харківська державна нотаріальна контора, підстава: постанова АА №052614, 22.09.2006 р. Державна виконавча служба у Дзержинському районі м.Харкова. Судом також встановлено, що ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 13.06.2005 року в рамках розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та моральної шкоди було, окрім іншого, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] шляхом заборони відчуження зазначеної квартири до розгляду справи в суді. З листа начальника Шевченківського ВДВС міста Харкова ГТУЮ у Харківській області від 19.11.2018 року вбачається, що 22.09.2006 року державним виконавцем був накладений арешт на квартиру на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 13.06.2005 року. В подальшому 07.10.2006 року на підставі постанови Державної виконавчої служби у Дзержинському районі м.Харкова серії АА №052614 від 22.09.2006 року Десятою харківською державною нотаріальною конторою внесено реєстраційний запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 01.11.2005 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення 4300 гривень і моральної шкоди в сумі 3000 гривень залишено без задоволення. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 01.12.2005 року апеляційну скаргу залишено без розгляду. З наданих Першою харківською державною нотаріальною конторою документів, вбачається, що нею на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 13.06.2005 року та ухвали Київського районного суду м.Харкова від 21.03.2005 року було зареєстровано накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Так ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 21.03.2005 року накладено арешт на зазначену вище квартиру в рамках розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів. Згідно листа архіваріуса Київського районного суду м.Харкова від 30.08.2021 року в провадженні Київського районного суду м.Харкова перебувала цивільна справа №2-2835/05 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. Станом на 01.01.2021 року зазначена справа знищена. Надати копію рішення не вбачається можливим. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Згідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року по справі №658/715/16-ц, у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства (пункт 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 3 червня 2016. Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» , особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналізуючи відповідність обставин справи та дій державних органів відповідно до Конвенції, ЄСПЛ у своєму рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) рішенні підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що на даний час відсутні будь-які підстави для накладення арешту на зазначене нерухоме майно позивача, а тому накладені арешти підлягають скасуванню. Існування обтяження у вигляді арешту на квартиру створює перешкоди позивачу в реалізації права власності, а відтак суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування такої заборони та задоволення даного позову. При цьому суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку надала належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Питання розподілу судових витрати суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved