Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

Позивач [PERSON] 10.11.2020 р. звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить: - здійснити поділ автомобіля марки БМВ-Х3, 2009 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , що є об`єктом права спільної сумісної власності; - в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати право власності за [PERSON] на 3/5 частини автомобіля марки БМВ-Х3, 2009 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, з 2014 року вона з відповідачем [PERSON] почали проживати однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, та вести спільне господарство. Від спільно проживання у них народилась донька - [PERSON] , [INFO] . З грудня 2019 року відносини між ними погіршились, так як відповідач не приймав участі у введенні спільного господарства та вихованні дитини і згодом почав жити з іншою жінкою. У зв`язку з чим фактичні шлюбні відносини між ними припинено 02 січня 2020 року. Дитина залишилась проживати разом з нею. Під час фактичних шлюбних відносин позивачем та відповідачем було набуто майно. Позивач вказує, що відносини грунтувалися на принципі взаємної довіри, а тому у неї були відсутні підстави для заперечень проти оформлення права власності виключно на відповідача. Так, зокрема, було здійснено покупку та проведено відповідну реєстрацію автомобіля марки БМВ-ХЗ 2009 року за номером [NUMBER] в 2019 році на відповідача. Факт того, що даний автомобіль був придбаний за час фактичних шлюбних відносин підтверджується тим, що відповідачем у справі про стягнення аліментів було надано відзив на позовну заяву, де вказано, що фактичні шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинились 02 січня 2020 року, а зареєстрований за відповідачем транспортний засіб був поставлений на облік ще в листопаді 2019, тобто під час підтримання між сторонами фактичних шлюбних відносин. Крім того, позивач зазначає, що спільна малолітня дочка проживає разом з нею, та перебуває на її утриманні. Відповідач жодним чином не підтримує відносин зі своєю дочкою та уникає виконання своїх батьківських обов`язків, відмовляється утримувати, або частково допомагати позивачу в утриманні їх спільної дитини. Виходячи з цього, позивач вважає, що розмір частки у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя складає 3/5 від ринкової вартості усього майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в сумі 180 684 грн. Позивач зазначає, що на сьогоднішній день вони з відповідачем проживають окремо. Відповідач чинить перешкоди щодо користування спільним майном, та жодним чином не допомагає утримувати їх спільну малолітню дочку. У зв`язку з такою поведінкою відповідача, у позивача виникла необхідність у поділі їх спільного майна, в зв`язку з чим вона звернулась з позовом до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 10.11.2020 р. зазначена цивільна справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 29.03.2021, відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 20.08.2021 від позивача надійшла заява про зміну позовних вимог, відповідно до якої позивач просить: здійснити поділ автомобіля марки БМВ-Х3, 2009 року випуску, та стягнути компенсацію вартості 3/5 автомобіля, та стягнути з відповідача судовий збір в сумі 1806,84 грн. 05.10.2021 від позивача надійшла заява про зміну позовних вимог, відповідно до якої позивач просить: Стягнути з [PERSON] 3/5 вартості автомобіля марки БМВ-Х3, 2009 року випуску, у розмірі 120000 грн., та стягнути з відповідача судовий збір в сумі 1806,84 грн. 20.12.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно якого представник просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, обгрунтовуючи тим, що позивач не надає жодного доказу на підтвердження того, що на момент придбання даного транспортного засобу, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, а також доказів того, що для придбання автомобіля були залучені спільні грошові кошти. Відповідач не погоджується із збільшенням компенсації до 3/5 частини автомобіля посилаючись на те, що проживання дітей з одним із батьків не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя. 26.04.2022 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в обґрунтування якої представник зазначає наступне. Відповідно до ст.60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності, тобто встановлюється презумпцією спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Тобто, виходячи з цього, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, проте відповідачем відповідних доказів не надано. Отже, представник вказує на те, що спірний автомобіль є майном набутим подружжям за час фактичних шлюбних відносин, внаслідок чого належав дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Також, представник вказує, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.2,3 ст.70 СК України в окремих випадках може відступити від засад рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти випадки, коли один з подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї та приховав спільне майно чи витратив його на шкоду інтересам сім`ї. Таким чином, представник зауважує, що відповідачем приховано факт продажу автомобіля, який належав сторонам на праві спільної сумісної власності, та згоди на що від позивача він не отримував, кошти з продажу авто не надавав, а отже цей автомобіль проданий без згоди іншого подружжя, не в інтересах сім`ї, кошти від продажу якого не використані на потреби сім`ї. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги, з урахуванням уточнення, підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив у задоволенні позову відмовити повністю. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що від спільно проживання у сторін народилась донька - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Печерського районного суду м.Києві від 25.11.2020 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дочки: [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 24.07.2020, до досягнення дитиною повноліття. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру МВС, транспортний засіб автомобіль марки БМВ-Х3, 2009 року випуску, 02.11.2019 зареєстровано за [PERSON] . Як вбачається з довідки Головного сервісного центру МВС від 19.08.2021 №411, згідно даних Єдиного державного реєстру МВС автомобіль марки БМВ-Х3, 2009 року випуску, VIN-код [NUMBER] , відчужено гр. [PERSON] на третю особу на підставі договору купівлі-продажу № 3246/2020/2250334 від 15.10.2020, укладеним в ТСЦ-3246. Вартість автомобіля 200000 грн. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У ст.355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У ст.392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Засади шлюбу, а також правовідносини, які виникають із особистих немайнових та майнових прав та обов`язків подружжя, визначаються нормами СК України. Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до частин 1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Статтею 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз наведеної норми свідчить про те, що для визнання майна спільною власністю на підставі статті 74 СК України, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВСУ від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. При застосуванні ст.74 СК України судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю (п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Враховуючи, що факт спільного проживання чоловіка та жінки без шлюбу, з яким пов`язані юридично значимі наслідки, зокрема, право спільної сумісної власності на майно, придбане чоловіком та жінкою під час такого проживання, законодавчо врегульований статтею 74 СК України, тому доказуванню підлягає спільне проживання сторін на час придбання спірного майна. Подібна позиція викладена: у постанові Верховного Суду від 16.06.2022 року у справі № 554/5863/19. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Разом з тим, судом встановлено, що автомобіль, марки БМВ-Х3, 2009 року випуску був зареєстрований на праві власності 02.11.2019 за гр. [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу № 3246/2020/2250334 від 15.10.2020, автомобіль марки БМВ-Х3, 2009 року випуску, VIN-код [NUMBER] , відчужено гр. [PERSON] на третю особу, що підтверджується витягом з бази даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів, наданим Головним сервісним центром МВС 19.08.2021. У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном. При цьому, у випадку, якщо відповідач відчужив зазначений автомобіль без відома та згоди позивача, витратив кошти не в інтересах сім`ї, позивач, зокрема, має право звернутися з позовом про стягнення на її користь 1/2 частки його ринкової вартості автомобіля на момент продажу. Така позиція висловлена в Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №554/8023/15-ц від 03.07.2019 року. Позивачем не доведено факту проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу на час придбання автомобіля. Крім того, не можна погодитися з доводами позивача про те, що наявність у сторін спільної доньки [PERSON] , [INFO] , може свідчити про наявність у сторін по справі спільного бюджету, ведення спільного господарства, спільних витрат та придбання іншого майна в інтересах сім`ї, а свідчить лише про те, що сторони мали відносини як чоловік та жінка, проте не свідчить про утворення родини та спільність побуту. Відомості, які містяться в наданому позивачем відзиві на позовну заяву про стягнення аліментів, не можуть бути достатнім доказом для встановлення факту спільного проживання на час придбання автомобіля. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України саме позивача. За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проаналізувавши наведені норми процесуального права та встановлені обставини, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, що автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності сторін. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed