Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-06 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою. В позові зазначив, що відповідно до договору купівлі-продажу від 19.09.2006р. квартира [ADDRESS] належіть йому на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу від 19.09.2006р., Витягом з Державного реєстру правочинів від 19.09.2006 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОП ЗМБТІ від 22.09.2006 року. Власник квартири [PERSON] у квартирі не зареєстрований та не проживає. В квартирі зареєстровані: [PERSON] - син власника, [PERSON] - колишня невістка, та [PERSON] - онук. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя шлюб між його сином та відповідачкою було розірвано. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.03.2011р. з [PERSON] на користь [PERSON] , було стягнуті аліменти на утримання їх сина [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з тим, що відповідачка з сином продовжували проживати у квартирі, але не сплачували комунальні платежі, рішенням Ленінського районного суду у м. Запоріжжя від 30.09.2020 року з неї було стягнуто частину витрат на житлово-комунальні послуги за період з 11.08.2016р. по 12.05.2019р. в порядку регресу у розмірі 8459,53 гривень. З травня 2019р. [PERSON] з сином [PERSON] добровільно виїхали, особисті речі відповідачів в квартирі відсутні. Місце проживання відповідачів на теперішній час невідомо. Реєстрація відповідачів має формальний характер, однак перешкоджає позивачу оформити субсидію, що ставить позивача в скрутне матеріальне становище. Позивач просить, визнати [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] , та стягнути з них понесені витрати на оплату судового збору та оплату правової допомоги у сумі 1500 гривень. Справа призначена до розгляду в спрощеному позовному провадженні. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень. Представник позивача адвокат Земцова В.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на задоволенні позову, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи були повідомлені вчасно за місцем реєстрації рекомендованою кореспонденцією, у визначений строк не надали суду відзив на позовну заяву. Третя особа: [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Суд вважає можливим, за згодою представника позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи, відповідно дост.280 ЦПК України, за відсутності відповідачів. Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, [PERSON] , свідків [PERSON] , [PERSON] , оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Відповідно дост.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст.81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належіть на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 19.09.2006р., Витягом з Державного реєстру правочинів від 19.09.2006р. та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОП ЗМБТІ від 22.09.2006р. В спірній квартирі зареєстровані три особи: [PERSON] - син власника, [PERSON] - колишня дружина сина, та [PERSON] - їх син. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішенням Ленінського районного суду у м. Запоріжжя від 30.09.2020 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто частину витрат на житлово-комунальні послуги за період з 11.08.2016р. по 12.05.2019р. в порядку регресу у розмірі 8459,53 гривень. З травня 2019 року [PERSON] з сином [PERSON] добровільно виїхали зі спірної квартири. За твердженнями позивача речі відповідачів у квартирі відсутні та він не чинив їм перешкод у проживанні. Відповідно до акту №506842 від 05.07.2022 складеного ТОВ «МІСТО ДЛЯ ЛЮДЕЙ ЗАПОРІЖЖЯ» встановлено, що в квартирі [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] не проживають за вказаною адресою з 2020 року, що підтверджують сусіди: [PERSON] , квартира [ADDRESS] , [PERSON] , квартира [ADDRESS] . Факт не проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі також підтвердили свідки[PERSON] , [PERSON] , які були допитані в судовому засіданні. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Такий правовий висновок зроблений в постанові ВС КЦС від 09.12.2020 року справа № 209/2642/18. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із вказаною нормою при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Оскільки судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , в якій зареєстровані, але понад 1 рік не проживають відповідачі, [PERSON] та [PERSON] , які не є членами його сім`ї, що перешкоджає позивачеві у здійсненні права володіння та розпорядження своїм майном, тому суд доходить висновку про наявність достатніх підстав для усунення вказаних перешкод позивачеві шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності зі ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідачів підлягають стягненню витрати понесені позивачем по сплаті судового збору у сумі 1816 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 1500 грн., що становить 3 316,0 грн.

Outcome: approved