Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

28 вересня 2015 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до Середкевичівської сільської ради Яворівського району Львівської області про визначення їй додаткового строку тривалістю 1 місяць, який достатній для прийняття спадщини за законом, що відкрилася [INFO] після смерті її мами [PERSON] . На обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] , яка постійно проживала і була зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Про наявність заповіту, складеного матір`ю за життя, їй не було нічого відомо. Однак за кілька днів після смерті матері виявилось, що за чотири дні до своєї смерті вона 11 квітня 1989 року склала заповіт, посвідчений Середкевичівською сільською радою народних депутатів Яворівського району Львівської області, зареєстровано в реєстрі за № 3, яким все своє майно мати заповіла синові [PERSON] (її рідному братові), який після її смерті залишився проживати в будинку матері. Оскільки їй стало відомо, що існує заповіт від 11 квітня 1989 року на ім`я брата, вона в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини не зверталась, так-як не мала для цього правової підстави. Але з часом її почали мучити сумніви щодо законності заповіту від 11 квітня 1989 року, оскільки за чотири дні до своєї смерті мати не могла його підписати через те, що тривалий час не усвідомлювала своїх дій та була нерухомою. Крім цього, вона була поряд з мамою у передсмертні дні. Тому вона звернулася до суду з позовом про визнання заповіту недійсним і рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 05 серпня 2015 року у справі № 460/4061/13-ц було задоволено її позов та визнано недійним заповіт, складений [PERSON] 11 квітня 1989 року. З моменту набрання даним рішенням суду законної сили, вона як спадкоємець за законом отримала право на спадкування майна за померлою матір`ю [PERSON] , але пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини. У зазначений строк вона не змогла вернутися до нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав через те, що оскаржуваним заповітом її фактично було позбавлено спадщини і вона не мала права на таке звернення і лише після визнання заповіту недійсним вона отримала право на отримання спадщини за померлою матір`ю, а тому вважає, що причини пропуску строку на прийняття спадщини є поважними та може бути поновленим. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 28 вересня 2015 року головуючим суддею визначено Вареницю В.С. Ухвалою судді від 29 вересня 2015 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Ухвалою від 03 листопада 2015 року до участі в розгляді справи в якості співвідповідачів залучено [PERSON] та [PERSON] . Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 11 жовтня 2016 року головуючим суддею визначено Гоцка В.І. Ухвалою судді від 20 жовтня 2016 року справу прийнято до провадження. Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 21 грудня 2017 року головуючим суддею визначено Карпин І.М. Ухвалою судді від 22 грудня 2017 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. 11 липня 2018 представник відповідача [PERSON] адвокат Лемех Р.І. подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. [PERSON] померла [INFO] і, як наслідок, відкрилася спадщина, а позивачка звернулася до суду через 26 років після її смерті. За стільки часу позивачка мала об`єктивну можливість звернутися до суду, але цього не зробила. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому, необхідно виходити з того, що поважними причинами є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Підстави, наведені позивачкою в позовній заяві, не були непереборними, адже вона протягом 26 років мала право та можливість звернутися до суду з позовом про визначення заповіту недійним чи позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини, але не зробила цього, а також істотних труднощів для цього у позивачки не було. Крім цього, в своїй позовній заяві [PERSON] посилається на норми Цивільного кодексу України, який набув чинності з 01 січня 2004 року, які не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1272 Цивільного кодексу України. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. На підставі ст. 1272 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивачка, строк і прийняття спадщини не може бути продовжений. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності Цивільного кодексу УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 5 Цивільного кодексу УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. Цивільний кодекс УРСР не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно з якими цей Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином що правила книги шостої Цивільного кодексу України може бути застосовано лише до спадщини, я відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 Цивільного кодексу УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до січня 2004 року, не допускається застосування судами норм Цивільного кодексу України 2003 року, застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема, Цивільного кодексу УРСР. Оскільки, спадкодавець померла 1989 року, то застосуванню підлягають нори законодавства, чинного на час відкриття спадщини, а саме норми Цивільного кодексу УРСР, яким не передбачене право спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини, визначення додаткового строку для подачі нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільн справ про спадкування» суди також не повинні задовольняти позови про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті спадкодавців, які помер до [INFO] , і спадщина прийнята кимось із спадкоємців, у тому числі шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном (ст. 549 Цивільного кодексу УРСР) а перейшла до держави на підставі ст. 555 Цивільного кодексу УРСР. Такий чином, даний позов не підлягає задоволенню, оскільки нормами Цивільного кодексу УРСР 1963 року було передбачено надання спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини, підстав для задоволення позову немає. 20 листопада 2018 року представник [PERSON] адвокат Назаркевич С.М. подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги заперечує в повному обсязі, вважає такі безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню, зважаючи на таке. Позивач [PERSON] помилково вважає, що вона після визнання заповіту недійсним отримала право на отримання спадщини за померлою [PERSON] та має право на прийняття спадщини за законом, упускаючи той факт, що спадщину в силу ст. 549 Цивільного кодексу УРСР прийняв син [PERSON] - [PERSON] , а тому лише після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилася спадщина за законом на будинок [ADDRESS] , незважаючи на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 05 серпня 2015 року у справі № 460/4061/13-ц про визнання заповіту недійсним, яке набрало законної сили 18 серпня 2015 року. Відповідач [PERSON] , яка є дочкою [PERSON] , звернулася у строк, передбачений ч. 1 ст. 1270 Цивільного кодексу України, із заявою від 23 вересня 2013 року про прийняття спадщини до Яворівської державної нотаріальної контори, де було заведено спадкову справу. Таким чином, позивач [PERSON] повинна була після ухвалення рішення суду у справі № 460/4061/13-ц про визнання заповіту недійсним, звернутися у шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , тобто до [INFO] , чого вона не зробила, а тому пропустила строк для прийняття спадщини без поважних причин, оскільки помилково вважала та вважає, що пропустила строк для прийняття спадщини після своєї матері, а не після смерті свого брата [PERSON] . Таким чином, позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення, оскільки є безпідставними, зважаючи на прийняття спадщини - будинку [ADDRESS] , [PERSON] в силу ст. 549 Цивільного кодексу УРСР, оскільки такий згідно з погосподарськими книгами сільської ради за період з 01 січня 1987 року до 01 січня 1993 року та з 01 січня 2011 року до 01 січня 2016 року значився як голова домогосподарства, отже, і власником спірного майна. Відповідно, позивач пропустила строк для прийняття спадщини без поважних причин. 21 січня 2019 року [PERSON] подала клопотання про залучення її до участі в розгляді справи в якості правонаступника [PERSON] . Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 жовтня 2021 року головуючим суддею визначено Поворозника Д.Б. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 02 березня 2022 року до участі в розгляді справи в якості правонаступника [PERSON] залучено [PERSON] та замінено первісного відповідача Середкевичівську сільську раду Яворівського району Львівської області на правонаступника Яворівську міську раду Львівської області. Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 18 травня 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач [PERSON] не прибула, однак подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача Яворівської міської ради Львівської області в судове засідання не прибув, однак подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, рішення просив прийняти на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. В судове засідання відповідач [PERSON] не прибула, її представник Назаркевич С.М. подав клопотання про розгляд справи у його відсутності та відсутності його довірительки. В судове засідання відповідач [PERSON] , яка про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, не прибула, про причини неявки не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не подавала. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, у зв`язку з неявкою учасників. Частиною 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 27 липня 2022 року, є дата складення повного судового рішення 08 серпня 2022 року. Оцінивши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Суд встановив, що [INFO] в с. Середкевичі Яворівського району Львівської області у віці 88 років померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Яворівського районного управління юстиції у Львівській області. Позивач у справі [PERSON] (прізвище до шлюбу [PERSON] ) є дочкою покійної [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження (повторним) серії [NUMBER] від 19 червня 1962 року та свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 12 червня 1981 року. Від імені [PERSON] 11 квітня 1989 року був складений заповіт, який був посвідчений секретарем Середкевичівської сільської ради народних депутатів Яворівського району Львівської області та зареєстрований в реєстрі за № 3, яким [PERSON] заповіла все своє майно синові [PERSON] . 04 квітня 2013 року [PERSON] , який був сином [PERSON] та рідним братом позивача у справі [PERSON] , помер, що підтверджується копією актового запису про його смерть від 05 квітня 2013 року № 7. У 2013 році [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Середкевичівської сільської ради Яворівського району Львівської області про визнання недійсним зазначеного заповіту. Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 05 серпня 2015 року у справі № 460/4061/13-ц позов було задоволено: визнано недійсним заповіт [PERSON] , складений 11 квітня 1989 року та посвідчений секретарем Середкевичівської сільської ради народних депутатів Яворівського району Львівської області, зареєстрований в реєстрі за № 3. Дане рішення набрало законної сили 17 серпня 2015 року. 28 вересня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом про визначення їй додаткового строку тривалістю 1 місяць, який достатній для прийняття спадщини за законом, що відкрилася [INFO] після смерті мами [PERSON] . Щодо норм права, які слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає таке. Як описано вище, [PERSON] померла [INFO] , відповідно, спадщина до її майна відкрилася того ж дня. Станом на день відкриття спадщини був чинним і діяв Цивільний кодекс УРСР 1963 року. Цивільний кодекс України набув чинності з 01 січня 2004 року. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постанові від 24 травня 2022 року у справі № 207/2386/16-ц, при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм Цивільного кодексу України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема Цивільний кодекс УРСР. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06 лютого 2019 року № 14-608цс18. Отже, для вирішення питання щодо норм цивільного законодавства, які слід застосувати до спірних правовідносин, необхідно встановити, чи хтось із спадкоємців прийняв спадщину після смерті [PERSON] , яка [INFO] . Як встановив суд, спадкоємцями першої черги за законом до майна [PERSON] на час її смерті були її діти - донька [PERSON] (позивач у справі) та син [PERSON] . Водночас, на час смерті [PERSON] був чинним заповіт, складений від її іменні 11 квітня 1989 року, яким [PERSON] все своє майно синові [PERSON] . Частинами 1, 2 ст. 524 Цивільного кодексу УРСР було визначено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Отже, враховуючи дане правове регулювання, на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] єдиним спадкоємцем, який мав фактичне право на прийняття спадщини був [PERSON] як спадкоємець за заповітом. Статтею 548 Цивільного кодексу УРСР було передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Частинами 1, 2 ст. 549 Цивільного кодексу УРСР було встановлено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Отже, відповідно до змісту наведених норм чинного на той час законодавства, спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, або фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Як описано вище, у відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] адвокат Назаркевич С.М. зазначає, що спадщину в силу ст. 549 Цивільного кодексу УРСР спадщину за заповітом після смерті [PERSON] прийняв її син [PERSON] , оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується відомостями погосподарських книг за період з 01 січня 1987 року до 01 січня 1993 року та з 01 січня 2011 року до 01 січня 2016 року, згідно з якими [PERSON] був зареєстрований та пізніше значився як голова домогосподарства, отже, і власником спірного майна, а саме житлового будинку в с. Середкевичі Яворівського району Львівської області, власником якого була [PERSON] . Так, відповідно до наданої представником відповідача [PERSON] копії довідки Середкевичівської сільської ради Яворівського району Львівської області від 24 березня 2018 року № 33: згідно з погосподарською книгою № 1 на 1986-1990 роки [PERSON] , яка проживала в с. Середкевичі Яворівського району Львівської області, померла [INFO] ; згідно з погосподарськими книгами з 1953 року [PERSON] в склад сім`ї [PERSON] та [PERSON] не числився; згідно з погосподарською книгою на 1986-1990 роки в домогосподарстві [PERSON] був зареєстрований [PERSON] , який прибув з Сокальського району (дати реєстрації не вказано); після смерті [PERSON] в будинку проживав [PERSON] та його дружина [PERSON] . Відповідно до наданої представником відповідача [PERSON] копії довідки Середкевичівської сільської ради Яворівського району Львівської області від 24 березня 2018 року № 32, згідно з погосподарською книгою за 2011-2015 роки за господарським номером по [ADDRESS] , за [PERSON] , який помер [INFO] , числився житловий будинок загальною площею 32,0 м кв. Копіями погосподарських книг за вказані в довідках роки, які надав представник відповідача, також підтверджуються вказані у довідках обставини. Також факт реєстрації та проживання [PERSON] в даному будинку підтверджується наявною в матеріалах справи копії будинкової книги для прописки громадян, що мешкають в будинку [ADDRESS] , в розділі ІІІ «Прописка», в графі про реєстрацію [PERSON] вказано, що він прибув із м. Соснівка на постійне проживання і був зареєстрований за вказаною адресою. Крім того, позивач [PERSON] в позовній заяві не заперечує і не спростовує факту проживання її брата [PERSON] в даному будинку станом на день смерті їх мами [PERSON] та, відповідно, на день відкриття спадщини, а також не подавала інших окремих пояснень щодо цієї обставини. Зважаючи на викладене вище, суд погоджується з доводами відповідача [PERSON] про те, що її брат [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті мами [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі норм ст. 550 Цивільного кодексу УРСР, оскільки він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно, при вирішенні даного спору підлягають застосуванню норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема, Цивільний кодекс УРСР. Зважаючи на викладене вище, суд вважає помилковим посилання та не бере до уваги посилання [PERSON] у позовній заяві на норми ст. ст. 1268 - 1270, 1272, 1273, 1277 Цивільного кодексу України, оскільки застосуванню до спірних правовідносин підлягають відповідні норми Цивільного кодексу УРСР. Разом з тим, суд враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц зазначено, що у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Зважаючи на викладене вище, суд застосовує при вирішенні спору відповідні норми Цивільного кодексу УРСР, зокрема, які врегульовували питання строк для прийняття спадщини. Як зазначено вище, нормами ст. 549 Цивільного кодексу УРСР було передбачено, що визнається, що дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем (фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; подання державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини) мають бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Отже, даними нормами для прийняття спадщини був встановлений шестимісячний строк з дня її відкриття, тобто з дня смерті спадкодавця (ст. 525 Цивільного кодексу УРСР). Водночас, ст. 550 Цивільного кодексу УРСР було передбачено, що строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна. Згідно з усталеною судовою практикою Верховного Суду, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд зобов`язаний дослідити поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. При цьому, якщо спадкоємець пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. При вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов`язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Водночас, поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Отже, позов про визначення додаткового строку на прийняття спадщини підлягає задоволенню у разі пропуску такого строку та доведення поважності причин пропуску строку. Як описано вище, на час смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємцями першої черги за законом до майна були її діти - донька [PERSON] та син [PERSON] . Водночас, на час смерті [PERSON] був чинним заповіт, складений від її іменні 11 квітня 1989 року, яким [PERSON] все своє майно синові [PERSON] , про що також зазначено вище. Частинами 1, 2 ст. 524 Цивільного кодексу УРСР було визначено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже, враховуючи дане правове регулювання, на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] єдиним спадкоємцем, який мав право на прийняття спадщини був [PERSON] як спадкоємець за заповітом. Відповідно, [PERSON] станом на час відкриття спадщини після смерті мами [PERSON] не мала права на спадкування, оскільки на той час був чинним складений від імені останньої заповіт, яким її майно було заповідане [PERSON] . Однак, як описано вище, рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 05 серпня 2015 року у справі № 460/4061/13-ц було задоволено позов [PERSON] та визнано недійсним заповіт [PERSON] , складений 11 квітня 1989 року та посвідчений секретарем Середкевичівської сільської ради народних депутатів Яворівського району Львівської області, зареєстрований в реєстрі за № 3. Дане рішення набрало законної сили 17 серпня 2015 року, а 28 вересня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом про визначення їй додаткового строку для подання заяви прийняття спадщини за законом, що відкрилася [INFO] після смерті мами [PERSON] . Зважаючи на викладені вище обставини та норми законодавства, суд вважає, що [PERSON] пропустила встановлений ст. 549 Цивільного кодексу УРСР шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті мами [PERSON] з поважних причин, оскільки до визнання судом недійсним заповіту, складеного від імені [PERSON] , яким її майно було заповідане [PERSON] , позивач не мала права спадкувати майно мами за законом, так як спадкування за заповітом має пріоритет перед спадкуванням за законом. Щодо доводів відповідача [PERSON] , викладених в її відзиві, про те, що підстави, наведені [PERSON] в позовній заяві, не були непереборними, адже вона протягом 26 років мала право та можливість звернутися до суду з позовом про визначення заповіту недійним чи позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини, але не зробила цього, а також істотних труднощів для цього у позивачки не було, суд зазначає таке. Суд бере до уваги, що з дня відкриття спадщини після смерті [PERSON] до дня звернення [PERSON] до суду з даним позовом минуло багато часу, більше двадцяти п`яти років. Однак, на думку суду, сама по собі дана обставина, зважаючи на викладені вище фактичні обставини та висновки суду, не є безумовним свідченням неповажності причин пропуску нею строку для прийняття спадщини. Суд наголошує, що визначальним у спірному випадку є не сам період часу, який минув з дня відкриття спадщини до дня звернення [PERSON] до суду з даним позовом, а саме момент виникнення у позивача реального права на спадкування майна мами [PERSON] , якого позивач набула саме після визнання недійсним зазначеного вище заповіту. При цьому, суд зазначає, що з даним позовом про визначення їй додаткового строку для подання заяви прийняття спадщини після смерті мами [PERSON] звернулася до суду протягом нетривалого та розумного строку після набрання законної сили рішенням суду про визначення зазначеного вище заповіту недійсним та, відповідно, виникнення у неї в зв`язку з цим права на спадкування за законом. Щодо доводів відповідача [PERSON] , викладених в її відзиві, про те, що [PERSON] помилково вважає, що вона після визнання заповіту недійсним отримала право на отримання спадщини за померлою [PERSON] та має право на прийняття спадщини за законом, упускаючи той факт, що спадщину в силу ст. 549 Цивільного кодексу УРСР прийняв син [PERSON] - [PERSON] , а тому лише після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилася спадщина за законом на будинок [ADDRESS] , і [PERSON] повинна була після ухвалення рішення суду у справі № 460/4061/13-ц про визнання заповіту недійсним звернутися у шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , чого вона не зробила, а тому пропустила строк для прийняття спадщини без поважних причин, суд зазначає таке. Попри фактичне прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] згідно з нормами ст. 549 Цивільного кодексу УРСР, на даний час в суду відсутні відомості про вид (види) та обсяг (частку) майна [PERSON] , яке успадкував [PERSON] , зокрема, відповідач не надала відповідного свідоцтва про право на спадщину, правовстановлюючих документів тощо. Більше того, спадкова справа після смерті [PERSON] взагалі не заводилась. В матеріалах спадкової справи № 198/2013, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , копії якої були надані на вимогу суду, також відсутні відомості про спадкове майно, яке належало спадкодавцю. При цьому, зважаючи на відсутність у [PERSON] правовстановлюючий документів на майно, яке належало їй на день смерті, в тому числі житловий будинок, чого учасники справи не заперечують, визнання за будь-ким із спадкоємців права власності на її майно в порядку спадкування можливе лише за рішенням суду. І саме в межах такої справи предметом спору і доказування будуть питання, хто має право, на яких підставах (за законом чи за заповітом) і в який частках спадкувати майно [PERSON] . Крім того, згідно з відомостями автоматизованої системи діловодства суду та Єдиного державного реєстру судових рішень, в провадженні Яворівського районного суду Львівської області перебуває цивільна справа № № 460/4478/18 за позовом [PERSON] до Яворівської міської ради Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: [PERSON] та [PERSON] , про визнання права власності, в якому позивач просить визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Також суд наголошує, що в період чинності зазначеного вище заповіту, складеного від імені [PERSON] , позивач [PERSON] фактично була позбавлена права успадкувати майно мами і таке її право було фактично відновлено з дня визнання недійсним цього заповіту. В цьому контексті суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Як зазначено у рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Отже, у сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема у рівності всіх у своїх правах та перед законом, а справедливе застосування норм права повинно мати передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Така правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 25 березня 2019 року у справі № 607/4316/17-ц. Також суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом в постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 295/10621/13-ц, згідно з якою суд повинен враховувати конкретні обставини справи, застосовувати загальні засади цивільного права - принципи справедливості, добросовісності та розумності, а також керуватися однією з аксіом цивільного судочинства «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Отже, враховуючи описані вище норми законодавства, зазначені принципи, фактичні обставини, які встановлені та доведені в ході розгляду справи, суд вважає, що продовження [PERSON] строку для прийняття спадщини після смерті її мами [PERSON] відповідає наведеним вище принципам справедливості, добросовісності та розумності. Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що [PERSON] як спадкоємець за законом, після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , пропустила строк для прийняття нею спадщини з поважних причини, а тому позов слід задовольнити.

Outcome: approved