Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

07 вересня 2021 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення з будинку (літньої кухні) [ADDRESS] . Позов мотивує тим, що вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] . В даному будинку проживає її син, відповідач та троє їхніх дітей. Відповідач, як невістка вселилась в її будинок як член сім`ї і на той час набула законних підстав на право користування цим будинком. Однак, 27.04.2021 року шлюб між її сином та відповідачем було розірвано і на даний час [PERSON] не є членом сім`ї її сина та без відповідних правових підстав проживає у будинку позивача. Відповідач відмовляється укласти договір найму кімнати в будинку позивача, а також користується житлово-комунальними послугами, за які не сплачує у зв`язку із чим чинить перешкоди [PERSON] у розпорядженні її власністю. За таких обставин позивач змушена звернутись до суду із даним позовом. 09 вересня 2021 року по справі відкрито провадження, призначено підготовче засідання. 11.10.2021 року від відповідача надійшов відзив на позов, проти заявлених вимог заперечує, вказує, що на законних підставах набула право користування спірним будинком. [PERSON] в лютому 2019 році надала дозвіл своєму синові [PERSON] на проживання та реєстрацію [PERSON] , як його колишньої дружини та їхніх дітей у вищевказаному будинку. Після розірвання шлюбу (27.04.2021р.) між відповідачем та [PERSON] , вона та їхні діти залишилися проживати в цьому будинку, оскільки іншого житла відповідач на праві власності не має і у випадку задоволення позову відповідач та її малолітні діти фактично залишаться безпритульними. Також зазначає, що сплачує послуги газопостачання за адресою: [ADDRESS] на підставі договору про надання населенню послуг з газопостачання, а тому твердження позивача що вона користується житлово-комунальними послугами та не сплачує їх вартість у зв`язку із чим позивачу чиняться перешкоди у користуванні її власністю, не відповідають дійсності. Просить відмовити у задоволенні позову. 19.10.2021 року позивачем подано відповідь на відзив, зазначає що неможливість відповідача забезпечити себе житлом не має впливати на її права користуватись та розпоряджатись належним їй майном, до того ж позивачем не ставиться питання про виселення з житла її онуків. Просить задоволити позовні вимоги. 25.10.2021 року відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, вважає що пояснення позивача у відповіді на відзив не підтверджені жодними належними та достатніми доказами, а є лише надуманими припущеннями. А те що позивач не ставить питання про виселення з житла онуків, то в разі виселення [PERSON] , без виселення дітей, відбудеться порушення її права і права її дітей бути поряд один з одним. До того ж молодшим синам зараз 2 роки і 9 місяців, вони потребують материнської опіки та догляду, відповідач працює та забезпечує дітей усім необхідним. Просить відмовити у задоволенні позову. 17.11.2021 року відповідачем заявлено клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, Виконавчого комітету ХМР, як органу опіки та піклування, яке судом залишено без задоволення. 17.11.2021 року справу призначено до слухання по суті. За клопотаннями сторін слухання справи неодноразово відкладалось. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задоволити із наведених підстав. В судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечила, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та надані докази, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] . В даному будинку проживає її син, відповідач та троє їхніх дітей. Дані обставини підтверджуються матеріалами справи. Позивач зазначає, що відповідач, як невістка вселилась в її будинок як член сім`ї і на той час набула законних підстав на право користування цим будинком. Однак, 27.04.2021 року шлюб між її сином та відповідачем було розірвано і на даний час [PERSON] не є членом сім`ї її сина та без відповідних правових підстав проживає у будинку позивача. [PERSON] зазначає, що у зв`язку із наведеним чиняться перешкоди у користуванні та розпорядженні її власністю з боку відповідача, яка до того ж і не сплачує за комунальні послуги, якими користується. Так, відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України і передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Частиною четвертою статті 156 ЖК України передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. На підставі статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно частини першої статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Позивачем не наданого жодного належного та достатнього доказу того, що відповідач якимось чином систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила співжиття із позивачкою. Більше того, твердження позивача про те, що відповідач не сплачує комунальні послуги також не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідачем надано докази на оплату послуг з газопостачання. Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи, керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною 4 вищевказаної статті встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Пунктом 4 статті 31 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Так, позивач є власником будинку по [ADDRESS] та в лютому 2019 році надала дозвіл своєму синові [PERSON] на проживання та реєстрацію [PERSON] як його колишньої дружини та їхніх дітей у вищевказаному будинку. Після розірвання шлюбу (27.04.2021р.) між [PERSON] та [PERSON] , вона та діти залишилися проживати в цьому будинку, оскільки іншого житла відповідач на праві власності не має, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та права власності на нерухоме майно. Довідка міститься в матеріалах справи. Виходячи із аналізу норм частини 1 статті 319 ЦК України, [PERSON] має право як власник вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Однак, чинним законодавством визначено обов`язок власника не використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (ч. 5 ст. 319 ЦК України), а також діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.7 ст. 319 ЦК України). Частиною 2 ст. 8 Конвенції визначено механізм втручання у право на житло, який передбачає здійснення такого втручання згідно із законом та втручання повинно бути необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Таким чином, з огляду на гарантії, визначені Конвенцією, правомірність виселення особи залежить не лише від наявності нормативного акта, на підставі якого воно є можливим, але й висновку щодо співмірності такого заходу легітимній меті, яка переслідується виселенням. Наявність чи відсутність такої співмірності може визначатися з урахуванням конкретних обставин справи та зокрема, можливості особи забезпечити собі інше житло. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 337/611/19, від 18 лютого 2021 року у справі № 635/7084/16- ц, від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц. Доданими матеріалами підтверджено, що будинок по [ADDRESS] є постійним місцем проживання відповідача та її дітей. [PERSON] не оспорює право проживання її малолітніх внуків, на утримання яких, її син сплачує аліменти, про що зазначено у її відповіді на відзив. Також, відсутні доводи позивача про те, що цей будинок необхідний виключно для особистого її проживання, тобто, становить для неї гостру соціальну необхідність. Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави стверджувати, що позовні вимоги [PERSON] про виселення відповідача є втручанням у її право на житло, оскільки не є виправданим в демократичному суспільстві. Згідно до статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ст. 160 СК України). Відповідно до статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються матері, батькові, разом з якими проживає дитина. Малолітнім дітям: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ще не має 10-ти років, їхнє місце проживання визначалося за спільною згодою відповідача, як матері та [PERSON] , як батьком. Судовим рішенням з батька [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання дітей за місцем проживання [ADDRESS] . Отже, внаслідок задоволення позову [PERSON] щодо виселення [PERSON] , то відповідач ї її діти фактично будуть позбавлені житла, а тому твердження позивача, що виселення [PERSON] не буде мати наслідком виселення її дітей, суд оцінює критично. Європейський суд у рішенні "Савіни проти України" у п. 47 наголосив на тому, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права та гарантовані ст. 8 Конвенції. Тобто, вирішуючи позовні вимоги про виселення суд першої інстанції не повинен обмежуватися лише з`ясуванням обставин справи в контексті вимог національного законодавства та в аспекті захисту прав власника, а повинен враховувати можливі істотні порушення саме прав інших осіб, зокрема і малолітніх дітей на житло, які гарантовані Конституцією України та Конвенцією. За наведених обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення з будинку, оскільки наведені позивачем підстави для задоволення її вимог не знайшли свого підтвердження під час слухання справи.

Outcome: dismissed