Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і вимоги обґрунтовує тим, що 28.11.2018 року між ним позикодавцем та позичальником [PERSON] було укладено договір позики (безвідсоткової). Відповідно до зазначеного договору позики, позикодавець передав позичальнику грошову суму в розмірі 371925,00грн., що еквівалентно 12825 дол. США. В свою чергу позичальник зобов`язався повернути суму позики в строк до 28.12.2018 року (п.3.1 Договру), а у разі невиконання свого зобов`язання, сторони обумовили штрафну санкцію в розмірі 0,5% від суми боргу за кожен день прострочки (п.6.1 Договору). Згідно вимог п.4.3 договору відповідачкою було підписано розписку від 28.11.2018 року щодо отримання від нього позики в сумі 371925,00грн. Враховуючи зазначене,\~між сторонами\~склалися цивільні\~правовідносини зобов`язального\~характеру,\~що регулюються\~цивільним законодавством\~України та\~договором позики\~від 28.11.2018\~року. Аналізуючи даний\~договір,\~відповідач 28.11.2018\~року отримав\~в борг\~у нього\~грошову суму\~в розмірі\~371925грн.,\~з строком\~повернення до\~28.12.2018\~року.\~Позика є\~безвідсотковою,\~але згідно\~п.6.1\~договору у\~випадку несвоєчасного\~повернення суми\~позики у\~зазначений строк,\~позичальник сплачує\~пеню в\~розмірі 0,5%\~від суми\~позики за\~кожний день\~прострочення до\~дня її\~повернення. Обставинами отримання позики було звернення [PERSON] разом з її чоловіком [PERSON] до нього з проханням надати кошти в борг з метою організації підприємницької діяльності [PERSON] , другий відповідач [PERSON] був обізнаний та надавав свою згоду на отримання коштів в борг своєю дружиною та був згоден з тим, що кошти отримуються в інтересах сім`ї, а саме на організацію бізнесу. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідачка [PERSON] отримала 28.11.2018 року грошові кошти від нього в борг, перебуваючи в шлюбі та діючи в інтересах сім`ї, що свідчить про те, що відповідачі мають солідарно відповідати за своїм зобов`язанням. Відповідачка [PERSON] тричі за своє життя то відкривала, то закривала підприємницьку діяльність. Так, спочатку з 17.01.2003 року по 21.07.2014 року, потім з 02.09.2014 року по 14.07.2017\~року,\~потім з\~16.02.2017\~року по\~28.03.2019\~року,\~що підтверджується\~інформацією з\~Єдиного державного\~реєстру юридичних\~осіб,\~фізичних осіб-підприємців\~та громадських\~формувань.\~Під діяльність\~точки торгівлі\~-\~магазину й\~отримувались в\~борг грошові\~кошти.\~Так,\~відповідачі порушили\~взяте на\~себе зобов`язання\~те не\~повернули суму\~позики в\~обумовлений строк.\~ [PERSON] \~обіцяла повернути\~кошти та\~постійно просила\~зачекати ще,\~оскільки коштів\~зараз не\~має.\~Також,\~як відомо\~наразі відповідачі\~розлучилися,\~а магазин\~збанкрутував.\~Згідно з\~ст.625\~ЦК України боржник не\~звільняється від\~відповідальності за\~неможливість виконання\~ним грошового\~зобов`язання. Боржник,\~який прострочив\~виконання грошового\~зобов`язання,\~на вимогу\~кредитора зобов`язаний\~сплатити суму\~боргу з\~урахуванням встановленого\~індексу інфляції\~за весь\~час прострочення,\~а також:\~три проценти\~річних від\~простроченої суми,\~якщо інший\~розмір процентів\~не встановлений\~договором або\~законом. Відповідно до\~ст.549\~ЦК України неустойкою (штрафом,\~пенею)\~є грошова\~сума або\~інше майно,\~які боржник\~повинен передати\~кредиторові у\~разі порушення\~боржником зобов`язання.\~Штрафом є\~неустойка,\~що обчислюється\~у відсотках\~від суми\~невиконаного або\~неналежно виконаного\~зобов`язання. Пенею є\~неустойка,\~що обчислюється\~у відсотках\~від суми\~несвоєчасно виконаного\~грошового зобов`язання\~за кожен\~день прострочення\~виконання. Згідно ст.1048\~ЦК України: позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається нарівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] та [PERSON] солідарними боржниками по сплаті грошового зобов`язання за договором позики (безвідсоткової) від 28.11.2018 року, що укладений між [PERSON] та ним, [PERSON] ; стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на його користь заборгованість згідно договору позики (безвідсоткової) від 28.11.2018 року в сумі 1158324,36грн., в тому числі: 371925,00грн. (сума позики); 72425,64грн. (сума інфляційних збитків); 33350,97грн. (3% річних); 680622,75грн. (пеня). В судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву в якій зазначив, що свої позовні вимоги він підтримує повністю та просить справу розглядати без його участі, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] ( [PERSON] ) належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, в том числі і через офіційний сайт суду, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не подала. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідач [PERSON] \~в судове\~засідання не\~з`явився,\~надав відзив\~на позовну\~заяву,\~в якому\~проти задоволення\~позову заперечує.\~Рішенням Ковпаківського\~районного суду\~м.Суми\~ по\~справі №592/13126/18\~від 09.11.2018\~року шлюб\~між ним\~та [PERSON] \~було розірвано. Крім того,\~вони перестали\~проживати спільно\~ще задовго\~до офіційного\~розлучення,\~не вели\~спільне господарство\~та не\~були пов`язані\~спільним побутом. Таким чином,\~якщо [PERSON] ,\~припустимо,\~і укладала\~договір позики\~28.11.2018\~pоку,\~то без\~його згоди\~оскільки вони\~вже були\~розлучені. Окремо звертає увагу на те, що позивачем до позову не надано жодних доказів на підтвердження того, що договір позики було укладено з його згоди, адже він навіть не знав про існування такого договору. Просить суд в задоволенні позову [PERSON] до нього відмовити повністю. Ухвалою суду від 30.05.2022 року вжиті заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на рухоме та нерухоме майно [PERSON] в межах суми стягнення 1158324,36грн. Ухвалою від 24.06.2022 року закрито підготовче провадження та призначена справа до судового розгляду по суті. Суд, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав: Суд установив, що 28.11.2018 року між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] (на цей час прізвище « [PERSON] ») було укладено договір позики (безвідсоткової) (а.с.12). Відповідно до зазначеного договору позики, позикодавець передав позичальнику грошову суму в розмірі 371925,00грн., що еквівалентно 12825 дол. США за курсом НБУ. В свою чергу позичальник зобов`язалася повернути суму позики в строк до 28.12.2018 року (п.3.1 Договору), а у разі невиконання свого зобов`язання, сторони обумовили штрафну санкцію в розмірі 0,5% від суми боргу за кожен день прострочки (п.6.1 Договору). Згідно вимог п.4.3 договору позики (безвідсоткової) [PERSON] було підписано розписку від 28.11.2018 року щодо отримання від [PERSON] позики в сумі 371925,00грн. (а.с.13). Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою\~статті 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Зобов`язання за договором позики відповідач [PERSON] не виконала. Відповідач [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів часткового або повного виконання своїх боргових зобов`язань перед позивачем. Отже, враховуючи вищевикладене, сума боргу за договором позики в розмірі 371925грн. підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] . За змістом\~ст. 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч.1\~ст.1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 3% річних від простроченої суми за період з 29.12.2018 року по 24.12.2021 року становить 33350,97грн., які підлягають стягненню з [PERSON] ( [PERSON] ) на користь позивача [PERSON] . Сума пені відповідно до умов договору становить 680722,75грн. в межах строку позовної давності один рік. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Суд може прийняти рішення про зменшення розміру неустойки як за власною ініціативою, так і за клопотанням сторони. Оскільки сума пені значно перевищує розмір боргу за договором позики, суд вважає необхідним зменшити розмір пені і стягнути з [PERSON] на користь позивача [PERSON] 380000грн. пені. Щодо заявленої позивачем заборгованості по нарахованій сумі інфляційних збитків в розмірі 72425,64грн., суд дійшов до висновку про безпідставність вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача [PERSON] суми інфляційних збитків. Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях із визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Схожий за змістом правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 587/2372/19 (провадження № 61-8837св20). Відповідно до умов договору позики позивач передав у власність відповідачу [PERSON] грошові кошти у сумі 371925грн., що еквівалентно 12825дол.США за курсом НБУ, а позичальник зобов`язувалася повернути позикодавцеві таку ж суму позики в строку до 28.12.2018 року. Тобто, у цьому випадку предметом\~грошового зобов`язання є грошові кошти, виражені в гривнях із визначенням еквівалента в іноземній валюті, у зв`язку з чим втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. На підставі вищевикладеного, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, а саме стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики у розмірі 785275грн.97коп., а саме: 371925,00грн. основної суми боргу, 33350грн.97коп. 3% річних від простроченої суми боргу, 380000грн. пеня. Що стосується стягнення заборгованості за договором позики з відповідача [PERSON] , то позивач посилається на те, що під час укладання договору позики (безвідсоткової) від 28.11.2018 року позичальник [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , і тому останній повинен нести боргову відповідальність як солідарний боржник. Однак, під час розгляду справи судом було встановлено, що рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 09.11.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, ще до ухвалення рішення про розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] перестали вести спільне господарство. Договір позики з [PERSON] [PERSON] уклала 28.11.2018 року, тобто після розірвання шлюбу. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості за договором позики від 28.11.2018 року з [PERSON] задоволенню не підлягають. Позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено 11350,00грн. судового збору (за вимогу майнового характеру), 908,00грн. (за вимогу немайнового характеру про визнання солідарними боржниками), 454грн. за заяву про забезпечення позову. Позовні вимоги [PERSON] задоволені частково в сумі 785275грн.97коп., отже з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 7852грн.80коп. в відшкодування судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог та 454грн. судового збору за заяву про забезпечення позову.

Outcome: partial