Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Товариство з обмеженою відповідальністю «Пенсіон - ЮА» (далі по тексту - третя особа), відповідно до якого просив визнати недійсним договір дарування частини квартири від 08.12.2016, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1456 (далі по тексту - Договір) та витребувати із незаконного володіння у відповідача у власність позивача 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] (далі по тексту - спірне майно, квартира). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є спадкоємцем за заповітом після [PERSON] , яка померла [INFO] . Так відповідно до вказаного Заповіту позивач у строки та у порядку, передбаченому чинним законодавством, звернувся із заявою про прийняття спадщини до Першої київської державної нотаріальної контори, однак як йому стало відомо у подальшому, у [PERSON] будь-яке нерухоме майно, яке можливо було б успадкувати, відсутнє. Також позивачу стало відомо, що у спадкодавця у власності перебувала 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Вибула вказана частина квартири із власності спадкодавця на підставі Договору дарування, який був укладений 08.12.2016 між нею та її чоловіком [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О. (зареєстрований в реєстрі за № 1456). [INFO] [PERSON] помер. Проте за життя останній відчужив спірну частину квартири. Так 23.12.2016 між [PERSON] та ТОВ «Пенсіон-ЮА» був укладений Договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О. (зареєстрований в реєстрі за № 1505), відповідно до якого [PERSON] передав у власність третій особі спірну частину квартири, взамін чого Товариство зобов`язалось забезпечувати [PERSON] утриманням довічно на умовах укладеного Договору. Вказаним Договором також було передбачено, що за домовленістю сторін щодо квартири установлюється сервітут, за яким [PERSON] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , має право довічного користування відчужуваною за цим договором квартирою. У подальшому, між ТОВ «Пенсіон-ЮА», гр. [PERSON] (яка була власником іншої 1 /2 частки квартири) та відповідачем - [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу вказаної квартири від 28.01.2020, відповідно до якого відповідач став власником квартири. У свою чергу позивач вважає, що вказаний Договір дарування 1/2 частки квартири повинен бути визнаний недійсним на підставі ч. 203, 215, 229 ЦК України, оскільки він не був спрямований на дійсне волевиявлення [PERSON] , а зазначена квартира підлягає поверненню позивачу як спадкоємцю [PERSON] з незаконного володіння відповідача, оскільки, на думку позивача померла [PERSON] мала на меті посвідчити нотаріально заповіт на користь свого чоловіка - [PERSON] , про що розповідала позивачу, та вважала, що право власності на квартиру перейде до [PERSON] лише після її смерті. Таким чином, фактично остання помилилася стосовно природи правочину. Крім того, в тексті договору дарування зазначено, що у зв`язку зі станом здоров`я та похилим віком [PERSON] договір посвідчений нотаріусом за місцем її проживання. Крім того, спадкодавець на момент укладення договору дарування, мала ряд хвороб, зокрема, гіпертонічну хворобу серця 2 ст., кардіосклероз, катаракту, розсіяний кардіосклероз. На думку позивача, похилий вік спадкодавця та тяжкий стан її здоров`я значно вплинули на можливість вірного сприйняття нею певних фактів та обставин, що призвело до помилкового сприйняття посвідчення нотаріусом укладеного між сторонами договору дарування за вчинення нотаріусом нотаріальної дії з посвідчення заповіту. При цьому неможливість померлої [PERSON] особисто прочитати текст договору безумовно свідчить і про складність в сприйнятті змісту укладеного договору на слух, що сприяло неправильному сприйнятті останньою природи укладеного правочину та прав і обов`язків, які ним обумовлені. Позивач вважає, що третьою особою спільно з приватним нотаріусом КМНО Худовою Ю.О. було реалізовано механізм відчуження квартири на свою користь шляхом надання для підписання [PERSON] договору дарування частки квартири замість оформлення заповіту з подальшим оформленням договору довічного утримання та відчуження цього майна на свою користь після смерті чоловіка останньої. 28.01.2020 між третьою особою, [PERSON] (власницею другої половини квартири) та відповідачем було укладено Договір купівлі-продажу, відповідно до якого відповідач став новим власником квартири. Позивач вказує, що третя особа не мала права відчужувати квартиру, а відповідач є недобросовісним набувачем, оскільки на момент продажу квартири в суді був спір щодо 1/2 частини квартири, про що було відомо третій особі та могло бути відомо відповідачу. Відповідач у своєму відзиві заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні. Вказав, що оспорюваний договір дарування був укладений 08.12.2016, у той час коли заповіт [PERSON] складала 14.05.2019. За життя остання вказаний Договір не оспорювала. Крім того, позивач також не є стороною вказаного Договору. За таких обставин, інтереси позивача не могли бути порушені, оскільки на момент складення заповіту та відкриття спадщини, [PERSON] вже не була власником спірної частини квартири. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що оспорюваний Договір не був спрямований на дійсне волевиявлення [PERSON] та був вчинений нею під впливом помилки. Відтак відсутні підстави для визнання його недійсним. На думку відповідача, [PERSON] чітко розуміла який правочин вона вчиняє, оскільки хотіла саме за свого життя передати у власність своєму чоловікові право власності на 1/2 частину спірного майна. Так [PERSON] особисто написала своє П.І.Б. та поставила свій підпис на Договорі, що було засвідчено приватним нотаріусом КМНО Худовою Ю.О. Позивачем не надано доказів того, що саме станом на 08.12.2016 спадкодавець мала ряд хвороб, що призвело до помилкового сприйняття посвідчення нотаріусом укладеного між сторонами договору дарування за вчинення нотаріусом нотаріальної дії з посвідчення заповіту. Щодо витребування спірної частини квартири відповідач вказує, що позивач власником частини нерухомого майна не був, відтак витребувати його у порядку, встановленому ст.387, 388 ЦК України, не має права. Представник третьої особи у своїх поясненнях вказав, що у позивача відсутнє право на звернення до суду з вказаним позовом, оскільки останній не є стороною оспорюваного договору. [PERSON] за життя не зверталась до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, заповіт був складений останньою 14.05.2019, а оспорюваний Договір вчинено 08.12.2016, що свідчить про те, що на момент посвідчення заповіту спірна частина квартири не входила до складу спадкової маси. При цьому, та обставина, що померла [PERSON] мала на меті посвідчити нотаріально заповіт на користь свого чоловіка, однак помилилась щодо природи правочину, який підписала про що розповіла позивачу, не підтверджена жодними належними та допустимими доказами та є припущенням позивача. Також представник третьої особи вказав, що на момент продажу спірної частини квартири, у третьої особи жодних перешкод щодо її відчуження не було. Також просив застосувати наслідки позовної давності, оскільки оспорюваний договір дарування було укладено 08.12.2016, у той час коли з позовом до суду позивач звернувся 09.06.2020. Оскільки позивачу було відомо про укладення оспорюваного Договору, а також про укладений Договір довічного утримання від 23.12.2016, про що останній сам зазначає у позовній заяві, що свідчить про те, що позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності. 12.06.2020 ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. 15.06.2020 ухвалою суду по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі, сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. 12.08.2020 ухвалою суду задоволено клопотання позивача про витребування доказів. 31.08.2020 від представника відповідача надійшов відзив. 01.09.2020 від представника третьої особи надійшли пояснення. 15.10.2020 від представника відповідача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів понесення витрат на правничу допомогу. 20.10.2020 від представника третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. 01.03.2021 ухвалою суду частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 10.06.2021 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про застосування заходів процесуального примусу. 21.01.2022 від приватного нотаріуса надійшли витребовувані документи. Позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали, позов просив задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, однак у своїх письмових поясненнях позовні вимоги не підтримав, просив відмовити в задоволенні позову. Також представником третьої особи було подане клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача та відповідача, дослідивши письмові пояснення третьої особи, а також матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України). При цьому, відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно положень ч. 1-2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)». Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи наведене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірному житловому будинку після укладення договору дарування. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 14.11.2012 у справі № 6-133цс12, від 16.03.2016 у справі № 6-93цс16, постанові ВС від 1.02.2021 у справі №442/2196/19. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . (Свідоцтво про смерть, Серія [NUMBER] ). За життя [PERSON] належала 1/2 частини квартири [ADDRESS] . 14.05.2019 [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 835, 836, відповідно до якого усе своє майно (рухоме і нерухоме), де б воно не було і з чого б воно не складалось, грошові вклади та все те, що буде належати їй на день смерті і на що остання матиме право за законом, заповіла [PERSON] . 04.07.2019 позивач звернувся до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Позивач пояснив, що після відкриття спадщини йому стало відомо про те, що у померлої відсутнє нерухоме майно, яке міг би успадкувати позивач. Судом встановлено, що 08.12.2016 між [PERSON] та її чоловіком [PERSON] було укладено Договір дарування квартири, відповідно до якого Дарувальник ( [PERSON] ) подарував та передав, а Обдаровуваний ( [PERSON] ) прийняв 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1456 У судовому засіданні встановлено, що позивач не був власником спірного нерухомого майна. Судом встановлено, що спірне нерухоме майно не увійшло до складу спадкової маси, оскільки було відчужено 08.12.2016, у той час коли спадщина відкрилась [INFO] . Судом також встановлено, що 23.12.2016 між [PERSON] та ТОВ «Пенсіон-ЮА» був укладений Договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О. (зареєстрований в реєстрі за № 1505), відповідно до якого [PERSON] передав у власність третій особі спірну частину квартири, взамін чого Товариство зобов`язалось забезпечувати [PERSON] утриманням довічно на умовах укладеного Договору. Вказаним Договором також було передбачено, що за домовленістю сторін щодо квартири установлюється сервітут, за яким [PERSON] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , має право довічного користування відчужуваною за цим договором квартирою. [INFO] [PERSON] помер (Свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] ). 28.01.2020 між ТОВ «Пенсіон-ЮА», гр. [PERSON] (власник іншої 1/2 частини спірної квартири) та відповідачем - [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалкою Р.О., зареєстровано в реєстрі за № 374, відповідно до умов якого продавці передали у власність, а покупець прийняв квартиру [ADDRESS] . Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зазначив, що оспорюваний Договір дарування 1/2 частки квартири повинен бути визнаний недійсним на підставі ч. 203, 215, 229 ЦК України, оскільки він не був спрямований на дійсне волевиявлення [PERSON] . Так померла [PERSON] мала на меті посвідчити нотаріально заповіт на користь свого чоловіка - [PERSON] , а не підписувати Договір дарування. Про вказані обставини спадкодавець розповідала позивачу, а тому є підстави вважати, що фактично остання помилилася стосовно природи правочину. Так, судом встановлено, що оспорюваний Договір дарування від 08.12.2016 був власноруч підписаний [PERSON] . У свою чергу позивачем не надано до матеріалів справи будь-яких належних та допустимих доказів того, що спадкодавець [PERSON] , підписуючи оспорюваний Договір, помилилась щодо його природи, як відсутні докази і того, що остання мала намір скласти заповіт на ім`я свого чоловіка. Суд також не бере до уваги посилання позивача на ту обставину, що ряд хвороб (гіпертонічна хвороба серця 2 ст., кардіосклероз, катаракта, розсіяний кардіосклероз), а також похилий вік спадкодавця могли значно вплинути на можливість вірного сприйняття останньою природи Договору, який вона підписала. Так позивачем не надано до матеріалів справи доказів того, що вказані хвороби були наявні у спадкодавця саме на момент укладення спірного Договору. Вся медична документація, надана позивачем на підтвердження діагнозів померлої датована 2019 роком, у той час коли оспорюваний Договір було укладено 08.12.2016. Не містять матеріали справи доказів того, що вказані хвороби чи вік спадкодавця могли впливати на можливість вірного сприйняття [PERSON] певних фактів та обставин, що призвело до помилкового сприйняття нею посвідчення нотаріусом укладеного між сторонами Договору дарування за вчинення нотаріусом нотаріальної дії з посвідчення заповіту. При цьому за життя [PERSON] не оспорювала дійсність Договору дарування, а про те, що мала намір посвідчити заповіт замість підписання Договору дарування, суду відомо лише зі слів позивача. За таких обставин, твердження позивача про те, що оспорюваний Договір був укладений з порушенням норм чинного законодавства не знайшли свого підтвердження наявними у матеріалах справи доказами, а відтак, відсутні підстави і для визнання цього Договору недійсним. З огляду на зазначене, позовна вимога в частині визнання недійсним Договору дарування частини квартири від 08.12.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1456, задоволенню не підлягає. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності за положеннямист.321 ЦК України є непорушним і ніхто не може протиправно бути обмеженим в реалізації свого права власності. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Враховуючи те, що вимога про витребування у відповідача спірної частини квартири є похідною від вимоги про визнання Договору дарування недійсним, вказані вимоги є взаємопов`язаними між собою, вказана вимога також задоволенню не підлягає. Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав їх безпідставності та необґрунтованості. Щодо заяви представника третьої особи про застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Положеннями ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Водночас, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позивачем тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, підстав для застосування строків позовної давності та, як наслідок, відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропущенням строку позовної давності, суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed