Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Снятинського районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Снятинської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 01.08.1996 вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та донька: [PERSON] , [INFO] . Спільне життя не склалося з причини розбіжності характерів та втрати почуття любові і поваги один до одного. У сторін різні характери та погляди на життя, у результаті чого шлюбні відносини між сторонами припинилися. З 08.12.2014 сторони проживають окремо, так як відповідач виписаний з України та постійно проживає в Чеській республіці. Позивачка вважає, що збереження шлюбу неможливе, оскільки він носить формальний характер. Просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований у с. Підвисоке Снятинського району Івано-Франківської області, актовий запис № 4. Окрім того, просила визначити місце проживання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , з нею. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Снятинської міської ради в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі та прийняти рішення на розсуд суду. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим повторно 14 серпня 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Снятинського районного управління юстиції Івано-Франківської області, [PERSON] та [PERSON] 01 серпня 1996 року зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 4. Прізвище чоловіка після реєстрації шлюбу [PERSON] , прізвище дружини - [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 26.01.2009 виконкомом Підвисоцької сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області, [PERSON] народилася [INFO] у селі Підвисоке Снятинського району Івано-Франківської області, актовий запис № 2, батьком дитини записаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Відповідно до висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , складеного Службою у справах дітей Снятинської міської ради, затвердженого рішенням Органу опіки та піклування Снятинської міської ради № 318-21/2022 від 13.09.2022, Служба у справах дітей вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , [INFO] , по [ADDRESS] . Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом із матір`ю. Вказані правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З позовної заяви вбачається, що шлюбні та сімейні відносини між сторонами припинені. Таким чином, судом встановлено, що фактичні взаємовідносини подружжя припинені, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки та вона не бажає примирення з відповідачем. Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивачка скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. При цьому, суд враховує, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. За таких обставин суд вважає, що позовна вимога [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини суд зазначає про таке. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» вбачається, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (стаття 155 СК України). Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини. Задовольняючи позов та визначаючи місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , суд враховує визнання позову відповідачем та виходить з того, що відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. При визначенні місця проживання дитини суд враховує, що позивачка займається вихованням дитини, піклується про неї, має житло, в якому створені усі належні умови для виховання дитини, зокрема дитина має окрему кімнату, яка облаштована для навчання та розвитку. Дитина постійно проживає з матір`ю та знаходиться на її повному утриманні, оскільки мати має постійно роботу та забезпечена матеріально. Дитина навчається у Підвисоцькому ліцеї за місцем свого проживання. Отже, з боку матері створені усі належні умови для виховання та розвитку дитини за її постійним місцем проживання. Натомість відповідач не займається вихованням дитини, оскільки з 2014 року проживає у Чеській республіці, а отже не зможе на постійній основі належним чином виконувати батьківські обов`язки по утриманню та вихованню дитини. За таких обставин, ураховуючи інтереси дитини та визнання позову відповідачем суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, обставини, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог, є достовірними, підтверджені належними та допустимими письмовими доказами, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з її матір`ю [PERSON] підлягають задоволенню, а таке рішення суду буде в повній мірі відповідати інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанціями про сплату судового збору № ПН2528124 від 13.07.2022 та № ПН2528115 від 13.07.2022 у загальній сумі 1 986, 00 грн. Водночас, суд враховує, що позивачка, звертаючись до суду з письмовою заявою по суті справи, просила не стягувати судовий збір з відповідача, а тому вважає за можливе не стягувати судові витрати з відповідача та залишити їх за рахунок позивача.

Outcome: approved