Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

Представник позивача - адвокат Мулько А. В. звернувся до суду в інтересах позивача з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. На обґрунтування позовних вимог зазначено, що постановою від 17 грудня 2021 року приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макаренко А. С. було відкрито виконавче провадження № 67939135 з примусового виконання виконавчого напису №72500, вчиненого 11 червня 2021 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О. В. Вказаною постановою було звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи позивача. З вказаної постанови останній дізнався про те, що 11 червня 2021 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О. В. був вчинений спірний виконавчий напис, згідно якого стягнуто з нього на користь відповідача 9 123 гривні 31 копійку. У позові вказано, що позивач не погоджується з вчиненим виконавчим написом та вважає, що він не підлягає виконанню, оскільки жодних договірних відносин з відповідачем та іншими особами він не має, вказану суму заборгованості не отримував і не прагнув отримати. Також зазначено, що у позивача відсутні кредити у будь-яких банках чи банківських установах. В якості підстави позову зазначено, що вчинення виконавчого напису можливо за існування двох умов: безспірної заборгованості та якщо не минуло трьох років з моменту її виникнення. Проте станом на 11 червня 2021 року чинне законодавство не передбачало можливості вчинення виконавчого напису щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, оскільки ця заборгованість завжди є спірною. Також зазначено, що спірний виконавчий напис було вчинено за відсутності оригіналу кредитного договору та документів, які підтверджують безспірність заборгованості боржника та з порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затв. Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2021 року та вимог ст. ст. 88, 89 Закону «Про нотаріат» в частині переліку наданих нотаріусу документів, оскільки кредитні договори не були включені до такого переліку. В позові вказано, що позивач не вступав у жодні правові відносини з відповідачем та іншими особами і грошові кошти в якості кредиту не отримував, а тому вважає, що вказане є підставами для визнання спірного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. [PERSON] в судових засіданнях позовні вимоги підтримав та пояснив, що кредитні договори з «БРОКБІЗНЕСБАНК» він не укладав, а в Солонянському районі склалася ситуація, згідно якої значна кількість людей постраждала від керівництва цього банку, оскільки з ними були укладені фіктивні кредитні договори. Керівництво банку було притягнуто до кримінальної відповідальності через такі дії, а він особисто писав заяву до банку про те, що він кредитів не отримував. В грудні 2021 року позивач дізнався про вчинений виконавчий напис, який вважає таким що не підлягає виконанню саме з тих підстав, що він кредит не отримував, проте доказів про це не має. Представник позивача - адвокат Мулько А. В. також позов підтримав та пояснив суду, що в грудні 2021 року до нього звернувся позивач з постановою приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження, яка надійшла за місцем його роботи. Було встановлено, що позивач в «БРОКБІЗНЕСБАНК» отримував заробітну плату, а в 2009 році була гучна кримінальна справа за участю керівництва цього банку, оскільки значна частина кредитних договорів була укладена шахрайським шляхом. У справі був ухвалений вирок, а позивач фактично є жертвою шахрайський дій працівників банку. Представник позивача не заперечував можливість вчинення виконавчого напису, проте лише за наявності оригіналу кредитного договору, який підтверджує безспірність заборгованості. Тобто вважав, що повинен бути оригінал кредитного договору, проте позивач не укладав такого договору, а відповідач у відзиві про договір нічого не написав, вказавши лише загальні норми. Тому вважав, що оскільки відповідачем не наданий до матеріалів справи такий договір, як і докази про його укладання, то позивач заперечує проти факту укладання кредитного договору. Вважав, що тягар доведення факту не укладання кредитного договору не повинен покладатися на позивача, а оскільки відповідач не надав доказів укладання такого договору, тому слід вважати, що договір не укладався. Посилався на судову практику в частині того, що всі суди в разі ненадання відповідачем доказів укладання кредитного договору ухвалюють рішення на користь позивача. Також вважав, що вимоги про стягнення заборгованості вирішуються лише судом, а вчинення виконавчого напису за кредитним договором не передбачено взагалі чинним законодавством, оскільки така заборгованість завжди є спірною. Крім того, спірний виконавчий напис вчинено не на оригіналі кредитного договору, а на окремому аркуші, що також є порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та підставою для задоволення позову. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином (а.с.44). Згідно поданого відзиву заперечували проти позову з посиланням на те що згідно Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затв. Постановою КМУ від 29 червня 1999 року № 1172, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з нотаріально посвідчених договорів, що передбачають сплату грошових сум, додаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення зобов`язання. Також посилався на те, що законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості, а вказані обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів (а.с.52-57, 65-78). Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що згідно виконавчого напису, вчиненого 11 червня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною, остання пропонує стягнути грошові кошти з позивача [PERSON] в сумі 9 123 гривні 31 копійка, які є боргом за Кредитним договором №924/507С від 03 травня 2007 року, укладеним між позивачем та ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК», право вимоги за яким перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Форвард Фінансів» (а.с.142). Стягнення заборгованості проводиться за період 03 травня 2007 року по 07 червня 2021 року і складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 3 354 гривні 04 копійки, простроченої заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом в розмірі 88 гривень 66 копійок, строкової заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом в розмірі 5 030 гривень 61 копійка та витрат за вчинення виконавчого напису в розмірі 650 гривень 00 копійок. Виконавчий напис зареєстровано в реєстрі за №72500. Відповідно до постанови приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області від 17 грудня 2021 року Макаренко А. С. було відкрито виконавче провадження № 67939135 про виконання виконавчого № 72500, в якому зазначено приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна, а не Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна (а.с.12). У заяві про забезпечення позову також було вказано «приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна» (а.с.29) та на підставі наданих позивачем доказів ухвалою суду від 04 січня 2022 року було зупинено стягнення саме на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олени Василівні, а не приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олени Василівни (а.с.31). Вказані розбіжності в частині вірного найменування нотаріального округу сталися через відсутність у позивача станом на час подання позову та заяви про забезпечення позову спірного виконавчого напису, який був витребуваний судом відповідно до поданого клопотання ( а.с.134). У той же час будь-які інші докази на підтвердження тих посилань, які були вказані в позові та повідомленні в судовому засіданні, позивач та його представник суду не надали, а суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. Так, позивачу та його представнику судом неодноразово роз`яснювався право подання клопотання про витребування доказів від приватного виконавця в частині витребування кредитного договору, на підставі якого був вчинений спірний виконавчий напис для з`ясування питання щодо його нотаріального посвідчення, оскільки відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затв. Постановою КМУ від 29 червня 1999 року № 1172, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з нотаріально посвідчених договорів, що передбачають сплату грошових сум, додаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення зобов`язання. Однак позивач посилався на те, що такого договору бути не може через те, що він його не укладав, а представник позивача вважав, що у приватного виконавця таких доказів бути не може, оскільки їх немає в АСВП. Крім того просив суд застосувати до приватного нотаріуса заходи процесуального примусу через невиконання ним ухвали про витребування доказів, яке було задоволено судом. Ухвалою від 08 вересня 2022 року в задоволенні клопотання адвоката Мулька А. В. про застосування до приватного нотаріуса заходів процесуального примусу через невиконання ним ухвали про витребування доказів, було відмовлено з тих підстав, що приватний нотаріус не отримував таку ухвалу (а.с.150). Таким чином, судом здійснено розгляд справи лише за наявності спірного виконавчого напису, а відповідно до положень ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Після неодноразових роз`яснень суду наслідків ненадання доказів щодо не укладання кредитного договору, існування спору щодо розміру заборгованості по кредитному договору - позивач та його представник вважали достатнім наявність у справі лише оскаржуваного виконавчого напису та їх пояснень по справі. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а у часники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18 Верховний Суд розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Тому суд не приймає посилання позивача та його представника в частині того, що тягар доведеності факту не укладання кредитного договору слід покласти на відповідача, оскільки кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Так, відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5. Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1,3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Підпунктами 3.2,3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 (далі - перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»). Таким чином, проаналізувавши вказані норми, можна зробити висновок що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується наданими стягувачем документами згідно з переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів ст. ст. 15,16,18 ЦК України, ст. ст. 50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. При вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування суд має перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач посилався перш на все на спірність самої заборгованості, виконавчий напис про стягнення якої було видано 11 червня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною зазначаючи, що спірність заборгованості полягає у тому, що він не укладав кредитного договору за яким стягнуто заборгованість. У той же час, суд не погоджується з відповідними доводами позивача, зважаючи на те, що доказів про не укладання такого кредитного договору суду не надано. Суд посилається на те, що відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1722 від 29 червня 1999 року, даний перелік доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин» постановою КМУ від 26 листопада 2014 року № 662. Вказана постанова КМУ визнана незаконною та нечинною постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі №826/20084/14. Як зазначає в своїй постанові від 21 вересня 2021 року Велика Палата Верховного Суду в справі №910/10374/17 - резолютивна частина постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 в частині відображення результату вирішення позовних вимог містить висновки: 1) про визнання незаконною та нечинною постанови № 662 у наведеній частині; 2) про зобов`язання Кабінету Міністрів України опублікувати резолютивну частину цієї постанови про визнання незаконною та нечинною постанови № 662 у наведеній частині. Отже, ухвали Вищого адміністративного суду України від 06 березня та 04 квітня 2017 року, якими було передбачено зупинення виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 до закінчення касаційного розгляду, стосувались лише зупинення виконання обов`язку Кабінету Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду. Тому Велика Палата Верховного Суду відхиляє доводи відповідача щодо зупинення ухвалами Вищого адміністративного суду України від 06 березня та 04 квітня 2017 року виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 до закінчення касаційного розгляду (01 листопада 2017 року), оскільки зупинення виконання обов`язку Кабінету Міністрів України опублікувати резолютивну частину цієї постанови не впливає на набрання вказаною постановою законної сили та її дію в частині визнання незаконною та нечинною постанови № 662. Подібна позиція наведена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17, в якій, зокрема, суд зазначив: "Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 27 березня 2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника". Зазначене вище дає підстави для визнання спірних виконавчих написів № 779 та № 780 такими, що не підлягають виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час їх вчинення вимог статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" та Переліку документів. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Таким чином, проаналізувавши зазначені судові рішення, суд вважає, що на час вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису - 11 червня 2021 року, розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин» у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів був недійсним і тому приватний нотаріус не міг вчиняти виконавчий напис за договором, укладеним між позивачем та АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК», право вимоги за яким перейшло до ТОВ «Форвард Фінансів», який не був нотаріально посвідчений. В той же час факт того чи був такий договір нотаріально посвідчений чи ні, суд позбавлений можливості перевірити через відсутність в матеріалах справи такого договору або хоча б його копії, оскільки саме нотаріальне посвідчення кредитного договору відповідно до вказаного Переліку свідчить про безспірність заборгованості, або про відсутність такої підстави для вчинення виконавчого напису, що є на думку суду окремою підставою для задоволення позову, існування якої не доведено позивачем та його представником. Таким чином, суд приходить до висновку про безпідставність доводів позивача про спірність заборгованості, у зв`язку з не укладанням кредитного договору, оскільки відповідні доводи позивача не доведені суду. Суд зауважує, що позивач та його представник не спростували іншими належними і допустимими доказами також і розмір заборгованості, стягнутий за виконавчим написом нотаріуса, оскільки іншого розрахунку заборгованості суду першої інстанції не надали та не вказали у чому саме полягає неправильність здійсненого відповідачем розрахунку заборгованості. Суд враховує, що згідно вимог цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При цьому, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень, а недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Як з`ясовано з матеріалів справи, предметом позову [PERSON] є визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. При цьому, будуючи свою правову позицію, позивач посилався як на спірність заборгованості так і на не укладання ним кредитного договору, а також на порушення нотаріусом процесуального порядку видачі виконавчого напису про стягнення з нього заборгованості. У той же час позивач не надав зі свого боку жодного доказу на підтвердження вказаних обставин, зокрема, клопотання про витребування від приватного виконавця матеріалів на підставі яких був вчинений спірний напис з метою їх огляду, з яких можливо було б встановити законність видачі виконавчого напису, надання відповідачем документів, що підтверджують безспірність заборгованості, що встановлюється Переліком. Таким чином, підстави для задоволення позову зокрема з підстав ненадання відповідачем доказів на спростування доводів позивача відсутні, оскільки саме сторона позивача має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається інша сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом. Частиною 9 ст. 158 ЦПК України передбачено, що у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки ухвалою суду від 04 січня 2022 року були застосовані заходи забезпечення позову [PERSON] , тому у зв`язку з відмовою в задоволенні позову такі заходи слід скасувати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог, всі витрати по справі покладаються на позивача. На підставі викладеного, ст.ст. 16, 18 ЦК України, Закону України «Про нотаріат»,

Outcome: dismissed