Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

З позовом про стягнення з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку грошових коштів у розмірі 312943,72 гривень, з яких інфляційне збільшення 212522,57 грн., штрафні санкції 100421,15 грн. Позов мотивований тим, що рішенням Київського районного суду міста Одеси від 16 липня 2014 року у цивільній справі № 520/5501/14-ц позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено та стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №642-013/ФКВІП-08 від 28.08.2008 року в загальній сумі 1147 221,30 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом - 785 331,99 грн., заборгованість за відсотками за кредитним договором - 334 996,34 грн., комісія - 26 892,97 грн.; стягнуто з [PERSON] в дохід держави судовий збір в розмірі 1827 грн.; стягнуто з [PERSON] в дохід держави судовий збір в розмірі 1827 грн. Правовідносини, що були предметом судового розгляду, витікали з кредитного договору №642-013/ФКВІП-08 від 28.08.2008 року, договору іпотеки б/н від 28.08.2008 року та договору поруки № 642-013/2ФПОР-08 від 28.08.2008 року. 10.01.2019 року постановою Першого Суворовського відділу ДВС міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області було повернуто виконавчий лист №520/5501/14-ц, виданий 13.08.2014 року, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» кредитної заборгованості в розмірі 1 147 221,30 грн. 10.01.2019 року постановою Першого Суворовського відділу ДВС міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області було закінчено виконавче провадження № 5175353 з примусового виконання виконавчого листа № 520/5501/14-ц, виданого 13.08.2014 року Київським районним судом міста про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» кредитної заборгованості у розмірі 1 147 221,30 грн. Позивач є новим кредитором та набув усі права за кредитним договором №642-013/ФКВІП-08 від 28.08.2008 року у зв`язку з укладанням 21.07.2020 року ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» договору відступлення прав вимоги № 2292/К. За змістом пункту 115 Додатку № 1 до Договору № 2292/К про відступлення прав вимоги від 21.07.2020 року до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до [PERSON] та [PERSON] за кредитним договором №642-013/ФКВІП-08 від 28.08.2008 року, договором іпотеки б/н від 28.08.2008 року та договором поруки № 642-013/2ФПОР-08 від 28.08.2008 року. 01.12.2021 року ухвалою Київського районного суду міста Одеси заяву ТОВ «Консалт Солюшенс» про заміну сторони її правонаступником у справі № 520/5501/14-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором здійснено замінену сторони стягувача ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника - ТОВ «Консалт Солюшенс». Відповідачі [PERSON] та [PERSON] рішення Київського районного суду міста Одеси від 16.07.2014 року у справі № 520/5501/14-ц в частині 1 147 221,30 грн. не виконали до моменту звернення із цією позовною заявою, заборгованість ПАТ «Дельта Банк» своєчасно не погасили, своє грошове зобов`язання, встановлене та підтверджене рішенням суду, перед ПАТ «Дельта Банк» прострочили. Заборгованість Відповідачів перед Позивачем у розмірі 1147221,30 грн., що була встановлена рішенням Київського районного суду міста Одеси від 16.07.2014 року у справі № 520/5501/14-ц є зобов`язанням відповідно до норм цивільного права. В період з 29.07.2014 року (дата набрання законної сили рішенням суду) по цей час Відповідачі безпідставно користуються коштами у розмірі 1147 221,30 грн., що належали до сплати ПАТ «Дельта Банк», а після укладення договору про відступлення права вимоги - Позивачу. У зв`язку з невиконанням відповідачами своїх зобов`язань у товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», як у правонаступника ПАТ «Дельта Банк», виникло право вимагати від Відповідачів сплати інфляційних втрат та 3 % річних за користування грошовими коштами. Невиконання боржниками зобов`язань за виконання рішення київського районного суду м.Одеси від 16.07.2014 року зумовило звернення позивача з дійсним позовом до суду. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Луняченку В.О. Ухвалою судді Київського районного суду м.Одеси від 22.12.2021 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 30.05.2022 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. З боку позивача до судового засідання надійшла зава про можливість розгляду справи за відсутністю представника позивача, в якій позовні вимоги підтримані в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. З боку відповідачів ніяких заяв чи клопотань не надходило. Сторони своїм право бут присутнім в судовому засіданні розпорядились на свій розсуд. Згідно приписів до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Правовідносини між сторонами є цивільно - правовими та урегульовані положеннями\~ЦК України. Так, згідно\~ст. 11 ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Так судом встановлено, що правовідносини, які виникли між учасниками справи, витікають з кредитного договору №642-013/ФКВІП-08 від 28.08.2008 року, договору іпотеки б/н від 28.08.2008 року та договору поруки № 642-013/2ФПОР-08 від 28.08.2008 року, укладених між ПАТ «Дельта Банк» та відповідачами. У зв`язку з невиконанням відповідачами зобов`язань з повернення кредитних коштів ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з відповідним позовом про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Так рішенням Київського районного суду м.Одеси від 16.07.2014 року постановленому у справі № 520/5501/14-ц, позов ПАТ «Дельта Банк» про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором задоволений, а саме з відповідачів стягнуто в солідарному порядку на користь банку заборгованість за кредитним договором №642-013/ФКВІП-08 від 28.08.2008 року в загальній сумі 1147 221,30 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом - 785 331,99 грн., заборгованість за відсотками за кредитним договором - 334 996,34 грн., комісія - 26 892,97 грн.; стягнуто з [PERSON] в дохід держави судовий збір в розмірі 1827 грн.; стягнуто з [PERSON] в дохід держави судовий збір в розмірі 1827 грн. Рішення суду набрало законної сили, у зв`язку з чим на підставі заяви стягувача, судом було видано виконавчі листи, які стягувачем було звернуто до примусового виконання. 10.01.2019 року постановою Першого Суворовського відділу ДВС міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області було повернуто виконавчий лист №520/5501/14-ц, виданий 13.08.2014 року, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» кредитної заборгованості в розмірі 1 147 221,30 грн. 10.01.2019 року постановою Першого Суворовського відділу ДВС міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області було закінчено виконавче провадження № 5175353 з примусового виконання виконавчого листа № 520/5501/14-ц, виданого 13.08.2014 року Київським районним судом міста про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» кредитної заборгованості у розмірі 1 147 221,30 грн. Суд приймає до уваги той факт, що 21.07.2020 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» укладено договір № 2292/К про відступлення прав вимоги, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 236. За змістом пункту 115 Додатку № 1 до Договору № 2292/К про відступлення прав вимоги від 21.07.2020 року до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до [PERSON] та [PERSON] за кредитним договором №642-013/ФКВІП-08 від 28.08.2008 року, договором іпотеки б/н від 28.08.2008 року та договором поруки № 642-013/2ФПОР-08 від 28.08.2008 року, тобто ТОВ «Консалт Солюшенс» є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» у правовідносинах що були предметом розгляду у справі № 520/5501/14-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим за заявою стягувача, Київський районний суд м.Одеси , ухвалою від 01.12.2021 року здійснив заміну сторони стягувача ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника - ТОВ «Консалт Солюшенс». Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання. У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. В порушення зазначених правових норм відповідачі [PERSON] та [PERSON] рішення Київського районного суду міста Одеси від 16.07.2014 року у справі № 520/5501/14-ц в частині 1147221,30 грн. не виконали до моменту звернення із цією позовною заявою, заборгованість ПАТ «Дельта Банк» своєчасно не погасили, своє грошове зобов`язання, встановлене та підтверджене рішенням суду, перед ПАТ «Дельта Банк» прострочили. Відповідно до частини першої статі 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 кодексу. Так, відповідно до частини п`ятої статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Отже, заборгованість Відповідачів перед Позивачем у розмірі 1147221,30 грн., що була встановлена рішенням Київського районного суду міста Одеси від 16.07.2014 року у справі № 520/5501/14-ц є зобов`язанням відповідно до норм цивільного права. Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Як вбачається з тексту рішення Київського районного суду міста Одеси від 16.07.2014 року у справі № 520/5501/14-ц, зобов`язання Відповідачів виражено у гривні. Таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов`язанням. За змістом частини першої статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В період з 29.07.2014 року (дата набрання законної сили рішенням суду) по цей час Відповідачі безпідставно користуються коштами у розмірі 1147 221,30 грн., що належали до сплати ПАТ «Дельта Банк», а після укладення договору про відступлення права вимоги - Позивачу. Будь-яке зобов`язання, що зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов`язанням, незалежно від правових підстав його виникнення. За змістом цієї норми закону (ст. 625 ЦК України) нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 703/2718/16-ц від 19 червня 2019 року. Разом з вищезазначеною судовою практикою, 11 квітня 2018 року Великою Палатою Верховним Судом була винесена Постанова по справі № 758/1303Л5-Ц. В даному рішенні суду зазначається, що позивач в цій справі звернувся до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за несвоєчасне виконання рішення суду. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення та обмежується останніми трьома роками, що передували подачі такого позову. Постановою державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одесі Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 10.01.2019 року закінчено виконавче провадження ВП №5175353. Тому суд приймає до уваги, той факт, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості за період з 01.01.2019 року по 01.12.2021 року. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином-ст.599 ЦК України. Відповідно до ч.1,2 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Враховуючи вищенаведене, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги ТОВ «Консалт Солюшенс» підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача сплачений судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: approved