Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та розподіл спільного майна подружжя. Позов мотивовано тим, що 23.11.1996 року позивач уклала шлюб з відповідачем. В останній час спільного проживання, між ними постійно виникали сварки внаслідок того, що кожний із них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Шлюбні відносини між ними фактично припинились з червня місяця 2021 року. У зв`язку з чим просить розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після розірвання шлюбу просить залишити прізвище [PERSON] . У період перебування у шлюбі ними був придбаний за договором купівлі-продажу від 13.12.2002 року житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Також, 05.02.2020 року, згідно договору купівлі-продажу ними придбана Ѕ частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . В 2021 році сторони придбали автомобіль марки ВАЗ 211140 2008 року випуску за 3000 доларів США. Оскільки набуте ними за час шлюбу майно належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності, частки майна дружини та чоловіка є рівними, з урахуванням інтересів сторін та інших обставин, що мають істотне значення бажає, щоб розподіл їх спільного майна відбувся наступним чином. Визнати за [PERSON] право власності, в порядку розподілу спільно набутого майна подружжя, на 1/4 частину будинку [ADDRESS] , на 1/2 частину будинку [ADDRESS] , на 1/2 частину автомобіля марки ВАЗ 211140, 2008 року випуску, д.н. [NUMBER] . Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, надали до суду заяви з клопотанням про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, понесені судові витрати просять залишити по фактично понесеним. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явилися. Представник відповідача надав до суду заяву з клопотання про розгляд справи у відсутності відповідача та представника відповідача, позовні вимоги визнають в повному обсязі. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Частиною третьою статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу, суд зазначає наступне. 23.11.1996 року позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб у Бандурівській сільській раді Гайворонського району Кіровоградської області, актовий запис № 13 (а.с. 9). Даючи оцінку обставинам по справі, суд вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню, оскільки сторони спільно не проживають, сім`я розпалась та існує формально. Шлюб існує формально і тому суперечить інтересам позивача, що має істотне значення. Щодо позовної вимоги про визнання права власності в порядку розподілу спільно набутого майна подружжя, суд зазначає наступне. Як було встановлено судом, 23.11.1996 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб (а.с. 9). В період шлюбу сторони придбали майно, а саме: жилий будинок [ADDRESS] , що вбачається з копії договору купівлі-продажу жилого будинку від 13.12.2002 року (а.с. 10) та копії архівної довідки № 74 від 01.04.2022 року; 1/2 частину будинку [ADDRESS] , що вбачається з копії договору купівлі-продажу від 05.02.2020 року (а.с. 12-14); автомобіль ВАЗ 211140, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] , дата першої реєстрації 06.12.2008 року, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. У постанові Верховного суду від 05 вересня 2018 року у справі № 709/494/16-ц, провадження № 61-19909св18 та у постанові Верховного суду від 20 травня 2019 року у справі справа № 360/303/17-ц, провадження № 61-410св18 зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приходить до висновку, що позов в даній частині підлягає задоволенню. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved