Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та дружини. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем вони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] , та оскільки їхнє сімейне життя не склалося, однією сім`єю вони не проживають, після припинення сімейних відносин син залишився проживати з нею. Відповідач, знаючи, що син потребує матеріальної допомоги, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, належної фінансової допомоги на утримання дитини не надає, тому позивач ставить питання про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку щомісячно та на своє утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 1934 грн., починаючи з часу подання позовної заяви до суду і до досягнення малолітнього сина трьох років. Ухвалою судді від 29.08.2022 у справі відкрите спрощене позовне провадження, а також роз`яснено відповідачу право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі. Розгляд справи по суті вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Від відповідача [PERSON] за вх. № 16388 від 06.09.2022 надійшла заява, в якій він позовні вимоги визнає частково та не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі ј частини зі всіх видів його доходу, в також, просить визначити аліменти для стягнення з нього на утримання позивача до досягнення сином трьохрічного віку в розмірі 1000 грн. щомісяця, посилаючись на те, що він не має постійного стабільного доходу. У відповідності до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Із досліджених доказів встановлено, що сторони проживали однією сім?єю і в них народився спільний син [PERSON] , [INFO] , батьком якого є [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 06.02.2021. На час звернення з позовом до суду сторони проживають окремо, син [PERSON] проживає разом зі своєю матір?ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи. Згідно з ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом. Згідно ч.1 ст.182 СК України - при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Як вбачається з позовної заяви позивач просить стягувати з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 1/3 частини заробітку відповідача. Однак, суд не вбачає підстав для стягнення аліментів у вказаному розмірі, виходячи з того, що позивач не довела наявності будь-яких обставин, які б вказували на можливість відповідача сплачувати аліменти у вказаному нею розмірі. Наведені позивачем в позовній заяві обґрунтування щодо понесення витрат на утримання дитини нею не доводять підстав для визначення аліментів у більшій частці доходу. Крім того, положенням Цивільно-процесуального кодексу визначено, що аліменти у розмірі 1/4 частини доходів можуть бути стягнуті судом у порядку наказного (безспірного) провадження, що є фактичним законодавчим визначенням оптимального і звичайно прийнятого розміру аліментів на одну дитину. З урахуванням викладеного, враховуючи майновий та сімейний стан відповідача, оскільки відповідач є особою працездатною, будь-яких обмежень, щодо можливості працювати та отримувати дохід, він не має, а також часткове визнання відповідачем позову в частині стягнення аліментів на утримання дитини в меншому розмірі, суд вважає за можливе стягувати з нього аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку. Стягнення аліментів у такому розмірі відповідатиме вимогам закону та в першу чергу інтересам дитини та не порушить прав сторін. Разом з тим, згідно з ч. 2, 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Частиною 2 статті 91 СК України визначено, що жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Таким чином, право дружини на утримання виникає за наявності складу таких юридичних фактів: 1) вагітність або проживання з нею дитини, яка не досягла трьох років; 2) походження дитини від чоловіка (кровне споріднення) або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення, факт біологічного походження); 3) здатність чоловіка надавати матеріальну допомогу. Судом встановлено, що спільна дитина сторін не досягла 3-х річного віку та проживає з позивачем. При цьому, суд враховує, що відповідно до ст. 84 СК України для задоволення вимоги про стягнення аліментів подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Визначаючи розмір аліментів суд дійшов наступного. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі (ч. 2 ст. 77 СК України). Як встановлено ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. В першу чергу суд виходить з матеріального і сімейного стану платника та одержувача аліментів. Суд зауважує, що право на утримання у дружини-матері існує паралельно із правом дитини на утримання і не залежить від нього. Тобто, з чоловіка-батька дитини аліменти можуть одночасно стягуватися за двома правовими підставами: на дружину, як з чоловіка, і на дитину, як з батька. У Сімейному кодексі України не встановлено ні мінімального, ні максимального розмірів аліментів, які можуть бути стягнені судом на утримання одного з подружжя. А тому, суд при визначенні розміру коштів, що належить стягнути як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у результаті їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. При цьому, суд у першу чергу виходить з прожиткового мінімуму й життєвих потреб особи. Аліменти мають бути достатніми й співрозмірними з огляду на цілі зобов`язання по утриманню. З урахуванням вищезазначеного судом встановлено, що відповідач в змозі надавати передбачену статтею 84 СК України допомогу, оскільки він у своїй заяві зазначив суму аліментів, які він спроможний сплатити в добровільному порядку. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. За таких обставин суд вважає, що вимоги позивача є правильними та обґрунтованими нормами матеріального та процесуального права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). А тому, суд вважає за можливе стягувати аліменти на утримання [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн., щомісячно, до досягнення спільною дитиною трьохрічного віку. Статтею 79 СК України передбачено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача понесені нею витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 грн. та на обґрунтування вказаної суми надала Договір №43/01 від 16.08.2022 про надання адвокатських послуг (правничої допомоги) та Акт приймання-передачі виконаної роботи та коштів №43 від 26.08.2022. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). В даному випадку позивачем не надано документального підтвердження фактично понесених витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 2000 грн., тобто не надано платіжного документу (квитанції, платіжного доручення) на підтвердження проведення оплати за отриману послугу, таким чином, вони не підлягають стягненню, а судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн., відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі наведеного та ст. 77, 79, 80, 84, 91, 180, 182, 183 СК України,

Outcome: partial