Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] (картка платника податків № [NUMBER] ) аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] аліментів у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 лютого 2021 року і до досягнення дітьми повноліття та стягнути з [PERSON] (картка платника податків № [NUMBER] ) аліменти за минулий час з 14 лютого 2014 року і до дати пред`явлення позову у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача у відповідний період. В обґрунтування позову, позивачка зазначила, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який у подальшому було розірвано на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2014 року. За час перебування в шлюбі у сторін народилися діти, дочки - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Діти проживають разом з позивачкою та знаходиться на її повному утриманні. Як зазначила позивачка, вона зі свого боку прикладає усі зусилля для забезпечення потреб дітей, але їх не вистачає для повного забезпечення їх потреб. У свою чергу відповідач, який є батьком дитини, не приймає повної участі у матеріальному забезпеченні дітей всім необхідним для належного її розвитку та виховання. При цьому, вказує позивачка, відповідач є працездатною особою, може надавати матеріальну допомогу дітям, батьком яких він є. Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від батьківського обов`язку утримувати дітей та забезпечувати їх матеріально з огляду на вищевикладені обставини, позивачка просить суд задовольнити пред`явлені вимоги у повному обсязі. 15 липня 2022 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позов, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на те, що він не погоджується з позовними вимогами позивачки, та надає докази, які підтверджують те, що він належним чином виконує свої батьківські та фінансові обов`язки стосовно своїх доньок. А саме, що після розлучення в 2014 році регулярно бачиться зі своїми доньками, возить та забирає їх зі школи, дає кишенькові гроші, возить на заняття до музичної школи, оплачував її за період з січня 2014 року по червень 2022 року на загальну суму 18180 грн. Також відповідач зазначив, що він регулярно купує продукти харчування та одяг, подарунки на дні народження дітей та інші свята. Сплачує кожен місяць абонентську плату за послуги мобільного зв`язку. Крім того, на вихідні ходить разом з доньками гуляти та відвідують заклади харчування. Неоднарозово, в період з 2014 року, їздили разом на відпочинок на море в Україні та за кордон, а також в Карпати, за рахунок відповідача. За місцем проживання дітей ( [ADDRESS] ) за власні кошти відповідач зробив сучасний ремонт, купив меблі та побутову техніку. Також оплачує житлово- комунальни послуги місцем проживання його доньок, а після того як мати відповідача 10 грудня 2020 року подарувала їм квартиру, вони є власницями цього житла. За період після дарування і по 01 червня 2022 року відповідач сплатив суму за житлову-комунальні послуги в розмірі 35201,97 грн. Також відповідач зазначив, що за період з 01 січня 2014 року і по 16 червня 2022 року він перерахував зі своєї картки «Приватбанку» свої особисті кошти на картку «Приватбанку» [PERSON] в розмірі - 366640,67 грн. Та після того, як Позивачка відкрила картковий рахунок в « Монобанк » в період з 01 січня 2021 року по 16 червня 2022 року суму в розмірі - 59700,00 грн. З посиланням на вищеописані обставини відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 03 серпня 2022 року на адресу суду надійшла відповідь позивачки на відзив відповідача, в якому позивачка наполягає на задоволенні позову та зазначає, що всі докази які надані відповідачем спростовують її вимог. Позивачка у судове засідання не з`явилась, про час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, в матеріалах справи наявна заява позивачки про розгляд справи за її відсутності. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та клопотання про доручення до матеріалів справи дублікаті чеків про переказ грошових коштів на картковий рахунок. Дослідивши письмові докази по справі, вивчивши зміст поданих сторонами заяв по суті позову, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який у подальшому було розірвано на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2014 року. За час перебування в шлюбі у сторін народилися діти, дочки - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Як встановлено судом діти проживають з позивачкою, що сторонами в ході розгляду не заперечувалось. Обґрунтовуючи свої вимоги позивачка зазначає, що відповідач будучи батьком дітей, матеріальну допомогу на їх утримання не надає, тим самим не виконує свого батьківського обов`язку щодо утримання дітей. У відповідності до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За приписами частини 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов`язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб. Чинним законодавством України встановлено, що діти рівні у своїх правах незалежно від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей та повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги. Зобов`язання з утримання дітей виникає за наявності сукупності таких умов: родинного зв`язку між батьками й дитиною (кровний зв`язок між батьками та дитиною або зв`язок між усиновлювачем і усиновленою дитиною); неповноліття дитини; навчання повнолітньої дитини; відсутність підстав для звільнення батьків від сплати аліментів; можливість батьків надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27.02.1991 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Згідно з частинами 1, 2 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. У відповідності до ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, наявність у платника аліментів рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; докази про витрати платника аліментів, що перевищують десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, а також наявність інших обставин, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) батька дитини визначається судом. Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.2 ст. 184 СК України). У відповідності до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, аліменти підлягають стягненню з 05 листопада 2021 року. Відповідно до ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць. З огляду на встановлені у справі обставини, що мають юридичне значення та наведені положення Закону, суд вважає необхідним присудити стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки на утримання малолітніх дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05 листопада 2021 року до досягнення повноліття найстаршою дитиною - [PERSON] [INFO] . Крім того, суд вважає за можливе після досягнення [PERSON] [INFO] , повноліття стягнути з [PERSON] , аліменти на користь позивачки на утримання дочки [PERSON] [INFO] у розмірі 1/4 від усіх видів доходів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення нею повноліття. Визначаючи вказаний розмір аліментів, враховує стан здоров`я позивача, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у відповідача інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення та визнання позову відповідачем. З матеріалів справи вбачається, що відповідач є молодим працездатним чоловіком. Відомостей про незадовільний стан його здоров`я суду не надано. Окрім того, у суду відсутні дані про те, що на утриманні відповідача знаходяться інші особи, які в силу закону потребують його матеріальної підтримки. Не приймає суд до уваги надані в обґрунтування своїх заперечень докази, оскільки вони не спростовують вимог позивачки. Із наданої відповідачем виписки вбачається, що ним переводились на картковий рахунок позивачки грошові кошти як додаткові витрати на розвиток здібностей дітей, що не може вважатись аліментами у розумінні ст. 185 СК України. З огляду на викладене та враховуючи наведені положення Закону, суд дійшов висновку про те, що позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. Разом з тим вимога позивачки про стягнення аліментів за минулий час задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Ухиленням від сплати аліментів відповідача слід вважати його вину протиправну поведінку, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до нього безпосередньо або через суд з вимогою про сплату необхідної для утримання грошової суми. Позивачкою не надано доказів того, що вона вживала будь-яких заходів щодо отримання аліментів за період вказаний нею у позовній заяві, як і не доведено факту ухилення відповідача від такого обов`язку. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині у зв`язку з недоведеністю. Оскільки позивач згідно з Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 908, 00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial