Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

В лютому 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу спадкодавця. Позовні вимоги мотивовані тим, що 11.01.2021 року позивач надав [PERSON] грошові кошти в розмірі 200 000 грн., які відповідно до наданої розписки [PERSON] зобов`язався повернути в термін до 10 січня 2022 року. В грудні 2021 року позивачу стало відомо, що [PERSON] помер [INFO] . Позивач звернувся до спадкоємців померлого з проханням повернути борг, однак позитивної відповіді не отримав, тому позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики в сумі 200 000 грн., а також сплачений при зверненні до суду судовий збір. Ухвалою судді від 25.05.2022 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 23.06.2022 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Філоненко А.П. в судовому засіданні вказав, що відповідач [PERSON] визнає позовні вимоги та не запречує щодо їх задоволення. Інші сторони в судове засідання не з`явились, про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином, заяв, клопотань чи заперечень суду не надали. Заслухавши пояснення представника, перевіривши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з таких підстав. Відповідно до положень частини першоїстатті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України, закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 11.01.2021 року [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти в розмірі 200 000 грн., які відповідно до наданої розписки [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] в термін до 10 січня 2022 року, що підтверджується копією боргової розписки. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого Викоанвчим комітетом Української міської ради Обухівського району Київської області серії [NUMBER] від 17.05.2021 року. Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 115/2021 померлого [INFO] [PERSON] спадкоємцями за законом, які прийняли спадщину, є мати померлого - [PERSON] , дружина померлого - [PERSON] , та син померлого - [PERSON] .. Відповідно до 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, кожна сторона має вжити всіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання. Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. В постанові касаційного суду від 12.11.2020 в справі № 154/3443/18 та постанові Великої Палати касаційного суду від 30.06.2020 по справі № 638/18231/15-ц зазначено, розписка позичальника є доказом укладення договору позики та посвідчує факт передання грошової суми або речей позичальнику. Відповідно постанови касаційного суду від 12.11.2020 в справі № 154/3443/18, Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Тобто, оригіналом розписки підтверджено факт передання грошових коштів позичальнику [PERSON] . Відповідно до копії спадкової справи № 115/2021, заведеної після смерті [PERSON] , свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям не видавались. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як передбачено у ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.ч. 1, 2, 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Законодавством визначено, що у випадку прийняття спадщини відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками (універсальне правонаступництво). Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини. Статтею 1281 ЦК України унормовано, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. За положеннями ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора. Як встановлено в ході судового розгляду свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям не видавались. Так, за змістом ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (ч.1 ст. 1298 ЦК України). Разом з тим, за нормою ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Якщо спадкоємець прийняв спадщину у складі якої є нерухоме майно, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого ст. 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 19 лютого 2020 року у справі № 607/98/17, від 15 липня 2020 року справа № 645/1566/16-ц. Обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Аналогічні за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц, від 24 листопада 2021 року у справі № 615/473/20. Отже, встановивши, що відповідачі прийняли спадщину після смерті [PERSON] , хоча і не отримали свідоцтва про право на спадщину, а позивач пред`явив вимогу стосовно стягнення боргу до спадкоємців боржника, суд вважає наявними підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача підтвердженої належними у справі доказами суми боргу. У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] , а тому з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути грошові кошти за договорами позики в сумі 200 000 грн., але в межах вартості одержаного у спадщину майна. Крім того, відповідно до частин 1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати,пов`язані з розглядом справи,покладаються: 1) у разі задоволення позову-на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] судові витрати в сумі 666 грн. 66 коп. з кожного. Враховуючи викладене та

Outcome: approved