Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-22 00:00:00

Виклад позиції позивача заперечень відповідача. 06 липня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з цим позовом, в якому просить усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права володіння, користування і розпорядження своєю власною квартирою, яка розташована в [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, яка розташована в [ADDRESS] та зняття її з реєстрації за вказаною адресою. Позов обґрунтовано наступним. 16 квітня 2014 року позивач купив квартиру [ADDRESS] . 26 вересня 2014 року позивачем було зареєстровано шлюб з відповідачем. 17 лютого 2021 року шлюб було розірвано. З грудня 2020 року [PERSON] в даній квартирі не проживає. Позивач вважає, що відповідач є особою, яка втратила право користування житловим приміщенням. 16 серпня 2021 року відповідачем було подано до суду зустрічну позовну заяву про встановлення факту проживання [PERSON] з [PERSON] , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з листопада 2013 року по [INFO] , визнання квартири [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя, визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS] , зобов`язавши позивача не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою та надати ключі від квартири за вказаною адресою. Зустрічна позовна заява мотивована наступним. Позивач за зустрічним позовом вказує, що позивач за первісним позовом чинив їй перешкоди у її проживанні в спірній квартирі, змінив вхідні замки на дверях. На даний час вона проживає у сусідній квартирі своєї матері. [PERSON] зазначає, що з початку листопада 2013 року вони з позивачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в квартирі її матері. Вони вели спільне господарство, піклувалися одне про одного. Підтвердженням цього факту є народження [INFO] їх спільної дочки. [PERSON] відмічає, що вона працювала у Вапнярській ЗОШ І-ІІІ ступенів вчителем з образотворчого мистецтва. та також вкладала кошти у купівлю спільної з позивачем квартири, яка була придбана в квітні 2014 року. 26 вересня 2014 року вони офіційно зареєстрували шлюб. 17 лютого 2021 року його було розірвано. Таким чином спірна квартира є спільним майном сторін і підлягає поділу. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Томашпільського районного суду від 21 липня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 28 вересня 2021 року. 16 серпня 2021 року відповідачем було подано до суду зустрічну позовну заяву. Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 09 вересня 2021 року вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації. 28 вересня 2021 року позивачем за зустрічним позовом подано до суду заяву про забезпечення позову. Ухвалою Томашпільського районного суду від 28 вересня 2021 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] заборонити [PERSON] вчиняти дії щодо відчуження даної квартири. Ухвалою Томашпільського районного суду від 26 квітня 2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 24 травня 2022 року, викликано свідків. Ухвалою Томашпільського районного суду від 08 вересня 2022 року розгляд справи відкладено на 23 вересня 2022 року. Доводи учасників процесу. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом, адвокат Семко В.М. позовні вимоги за первісним позовом підтримав, позовні вимоги за зустрічним позовом не визнав, пояснив, що позивач є одноосібним власником спірної квартири. Після розлучення в 2020 році відповідач за первісним позовом виїхала з квартири, після цього в квартирі не проживала. Відповідач за первісним позовом вказує, що відносно неї чинилися перепони проживання в квартирі, але жодних доказів цьому нема. Свідки показали, що вона добровільно переїхала до мами. Протягом 6 місяців відсутності за місцем проживання, особа втрачає право користування житловим приміщенням, а відповідач не проживає в квартирі вже 2 роки. Щодо зустрічного позову, то факт спільного проживання без реєстрації шлюбу відповідачем за первісним позовом не доведено. Доказів ведення спільного господарства не надано. З показів відповідача видно, що [PERSON] ніколи не казав куди витрачає кошти, його гроші - це його, її гроші - це її. Спільного побуту доведено також не було, будь яких речей вони не купляли. Квартиру куплено 16.04.2014 року, а одружилися сторони у вересня 2014 року. Щодо коштів на квартиру, то мама [PERSON] в судовому засідання показала, що гроші позивач за первісним позовом взяв у банку, інші позичив у дядька [PERSON] . Представник позивача за зустрічним позовом, адвокат Самар В.О. позовні вимоги за первісним позовом не визнав, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав, пояснив, що до покупки квартири позивач проживав у матері відповідача і сам факт, що він там проживав свідчить про ведення спільного господарства. [PERSON] вимушено покинула приміщення, так як позивач за первісним позовом, виїжджаючи за кордон до Польщі закрив двері і вона не мала змоги проживати в квартирі. Позивач і відповідач спільно проживали, харчувалися. Оскільки первісний позивач не сказав, чи дійсно вони проживали чи не проживали без реєстрації шлюбу, то неможливо сказати, що вони не проживали. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що перед розлученням [PERSON] приходив п`яний, простягав руки, робив їй нестерпні умови проживання, вчиняв сварки, бійки, приводив друзів, які пиячили. В квартирі не проживає більше півтора року, так як переживала за себе, за цей час ніяких дій спрямованих на вселення не вживала. Вказала, що з листопада 2013 року проживали разом з відповідачем в квартирі її матері. [PERSON] ніколи не казав куди витрачає кошти. Далі вони вирішили придбати власне житло і купили квартиру в квітні 2014 року, яку оформили на [PERSON] . Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що є матір`ю [PERSON] , пояснила, що дочка з зятем жили в неї спочатку, а потім купили житло, жили приблизно 2 роки. На квартиру [PERSON] позичив кошти ще в її брата і на даний час всі ще не віддав. На придбання квартири вони нічого не давали. Після розлучення дочка перейшла жити з дітьми до неї, бо зять змінив замок і поїхав на заробітки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] її подруга і кума. До шлюбу [PERSON] та [PERSON] жили в матері [PERSON] приблизно до півроку, а далі купили квартиру. Як саме проживали до шлюбу разом їй детально не відомо, вона лише інколи заходила до них в гості. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що йому відомо, що [PERSON] та [PERSON] жили по сусідству. У матері [PERSON] жили тривалий час, більше йому нічого не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з [PERSON] познайомився приблизно в 2013 році, коли він почав разом проживати з [PERSON] у квартирі її матері. Приблизно з 2017 року вони перейшли проживати в свою квартиру по сусідству з матір`ю в цьому ж будинку. В 2014 році в [PERSON] родилась дочка. Одружились вони приблизно в 2014 році. Хто купував квартиру і за чиї гроші свідку не відомо. Приблизно 2-3 роки в квартирі не проживають. [PERSON] перейшла жити до своєї мами. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Суд, заслухавши позивача за зустрічним позовом, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність і достовірність показань, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; обов`язковість судового рішення. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира [ADDRESS] . Згідно договору купівлі - продажу від 16.04.2014 року [PERSON] продано [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Як встановлено з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 20585464 від 16.04.2014 року, квартира за адресою: [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] . Згідно довідки № 701 від 08.06.2021 року виконавчого комітету Вапнярської селищної ради [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] , але з грудня 2020 року не проживає (а.с.9). Згідно довідки від 08.06.2021 року депутата Вапнярської селищної ради Василенко Т.О., гр. [PERSON] за місцем реєстрації в [ADDRESS] не проживає. Місце проживання [ADDRESS] з грудня 2020 року.(а.с.10) Відповідно до копії домової книги [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 28.08.2018 року. Згідно копії рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 17.02.2021 року у цивільній справі № 146/1138/20, шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 26 вересня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Томашпільського районного управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 46 - розірвано. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 16.01.2015 року [PERSON] , народилася [INFO] . Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] , 01.09.2011 року призначена на посаду вчителя образотворчого мистецтва, з неповним тижневим навантаженням у Вапнярській ЗОШ І-ІІІ ст. №1, 13.03.2017 року звільнена з посади вчителя образотворчого мистецтва за власним бажанням, 14.03.2017 року прийнята на посаду вихователя ДНЗ «Ромашка» Вапнярської селищної ради та 11.02.2019 року була звільнена з вказаної посади. Відповідно до довідки ОК 5, виданої на ім`я [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] , остання отримувала доходи в 2014 році. Відповідно до Комплексного договору № 1/1847892 від 16.01.2014 року ПАТ «Креді Агріколь Банк» надав [PERSON] кредит у сумі 52000 грн. Відповідно до розписки від 07.02.2014 року [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] 55000 грн. до 01.02.2015 року. Згідно договору від 05.06.2019 року [PERSON] уклала із Комунальним виробничо-експлуатаційним підприємством «Вапнярка водоканал» угоду щодо послуг з центрального водопостачання та водовідведення, викачування вигрібних ям., щодо квартири по [ADDRESS] . Згідно рахунків за спожиту електроенергію за 07.04.2020 року, 07.05.2020 року, 09.01.2020 року, 07.03.2020 року, 06.02.2022 року, 07.04.2022 року по адресі [ADDRESS] , вказані рахунки надходили на ім`я [PERSON] . Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власним майном. Суд вважає, що між сторонами мають місце цивільно-правові відносини, що виникають з житлових, щодо користування жилими приміщеннями в будинках приватного житлового фонду. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно вимог ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно вимог ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до положень ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Таке право вони втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником. Відповідно до норм частин 1 та 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.1 ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Разом з тим, згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживали однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-кому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Частинами 1, 2 ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно з ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, поділ майна подружжя» визначив права фактичного подружжя, які повинен мати на увазі суд при розгляді спорів про майно, зазначаючи, що при застосування ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Майно, набуте цими особами під час спільного проживання, належить жінці та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, чи один із них не мав із поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час спільного проживання, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Фактичне подружжя має однакові права, як і зареєстроване подружжя, на володіння, користування і розпорядження майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відтак згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що«...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні». Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними» (реєстраційний номер в ЄДРСР - 14887466 в). Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5. Тому, якщо титульним власником спільного є лише один співвласник (наприклад, лише на ім`я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть не визнається чи заперечується, то на підставі норм ст.392 Цивільного кодексу України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений. Згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року, у справі № 490/4949/17 сам по собі факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки не може свідчити, що сторони проживали в зазначений період однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Згідно правової позиції викладеної Верховним Судом від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19, показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 26 вересня 2014 року. В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] стверджує, що з початку листопада 2013 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , однак із наданих на підтвердження даного факту фотографій, вказаних обставин не встановлено. Не підтверджено також ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат в інтересах сім`ї. Покази свідків також не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Доводи [PERSON] про те, що позивачем за первісним позовом їй чинилися перешкоди в користуванні спірною квартирою, суд знаходить неспроможними, так як на підтвердження вказаного факту не надано суду жодних доказів. Позивачем за первісним позовом [PERSON] доведено і підтверджено належними доказами, що [PERSON] вибула з кв. [ADDRESS] на інше постійне місце проживання, на день звернення до суду в даній квартирі не проживає понад шість місяців, а тому втратила право користування будинком позивача. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду винесеної у цивільній справі № 336/1773/17, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. З огляду на викладене, враховуючи відсутність відповідача за первісним позовом за місцем реєстрації понад 6 місяців, суд дійшов висновку, що звернення позивача до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні та розпорядження житловим приміщенням, про визнання особи такою, що втратила право користування житловий будинком та зняття її з реєстрації є обґрунтованим, відтак така вимога підлягає до задоволення. Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оскільки вимоги позивача за первісним позовом щодо усунення перешкод у володінні, користуванні і розпорядженні квартирою та визнання особи такою, що втратила право користування і житловим приміщенням, є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах, показах свідків, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що позовна заява [PERSON] підлягає до задоволення. Оскільки [PERSON] не доведено факту проживання з [PERSON] однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, не підтверджено факт ведення спільного господарства, існування спільного бюджету, наявності спільних витрат в спільних інтересах, доказів що [PERSON] чинив їй перешкоди суду не надано, суд дійшов висновку про те, що спірне майно, а саме квартира [ADDRESS] було придбано [PERSON] до шлюбу, не є спільними майном подружжя та воно не підлягає поділу, а тому в задоволенні вимог за зустрічним позовом [PERSON] слід відмовити. Згідно з ч.ч. 7, 8 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем за первісним позовом [PERSON] при подачі до суду позову сплачено 908 гривень судового збору. Таким чином з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню 908 гривень судового збору. Судові витрати понесені позивачем за зустрічним позовом слід залишити за позивачем за зустрічним позовом. На підставі викладеного,

Outcome: approved