Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-22 00:00:00

07 вересня 2021 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, в якому просив суд: 1) Усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення до вказаної квартири; 2) Зобов`язати [PERSON] , [INFO] , надати [PERSON] , [INFO] , ключі від квартири [ADDRESS] та зобов`язати її не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є рідним сином відповідачки. У 2003 році родина придбала чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 127 кв.м., житловою площею 61.8 кв.м. Після цього позивач спільно з батьками вселився у дану квартиру і 27.03.2003 року його місце проживання було зареєстровано у даній квартирі. 05 травня 2010 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду було розірвано шлюб між його батьками. Місцем його проживання було визначено з батьком. В порядку поділу спільного майна подружжя, 11.05.2010 року Білоцерківським міськрайонним судом було затверджено мирову угоду сторін сторін, згідно з якою квартира [ADDRESS] була виділена у власність [PERSON] 03.03.2011 року між батьками було укладено договір про участь у вихованні дитини щодо позивача, згідно з п.3 якого, було передбачено, що місцем проживання дитини до досягнення повноліття, батьки визначили місце проживання батька згідно з рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 05 травня 2010 року. Таким чином, позивач став проживати з батьком за адресою: [ADDRESS] , але місцем реєстрації позивача залишалася спірна квартира, право користування якою, зберігалося за позивачем. Мати позивача, відповідачка у справі в 2010 році виїхала для проживання у Єгипет , де залишилася проживати на постійній основі. З 04.06.2015 року до березня 2021 року відповідачка не поверталася в Україну. Весь час квартира пустує, зі слів відповідачки, остання придбала собі житло на території Єгипту. 01.02.2018 позивачу виповнилося 18 років і він став повнолітнім. На той час виін навчався у вищому навчальному закладі і проживав за місцем навчання за межами міста Біла Церква. Під час канікул він проживав у батька. Але так як у позивача з`явилося своє особисте життя тому продовжувати проживати з батьком стало дискомфортно для них обох. Іншого житла у власності позивач не має. Наразі позивач зареєстрований у спірній квартирі і має право нею користуватися, так як набув його на законних підставах, вселившись до квартири як член сімї власника. Право на проживання у спірній квартирі він не втратив, оскільки з обєктивних причин не міг у ній проживати. Відповідачка не надала йому ключі від квартири і переважну більшість часу йому доводилося проживати за місцем навчання. У липні 2021 року він звернувся з листом до відповідачки, в якому просив надати ключі від квартири та безперешкодний доступ до неї, але вказане звернення відповідачкою було проігноровано. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 вересня 2021 року вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 19 жовтня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 08 грудня 2021 року на 14.30 год. 23 листопада 2021 року на адресу суду надійшов зустрічний позов від представника відповідача [PERSON] - адвоката Гаро Ганни Олександрівни до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Цього ж дня, від представника відповідача - адвоката Гаро Г.О. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Відзив на позовну заяву обґрунтовано тим, що позивач [PERSON] тривалий час не проживає і не з`являється за адресою спірної квартири, що свідчить про втрату ним інтересу до зазначеного житлового приміщення, як до свого постійного місця проживання. Позивачеві виповнився 21 рік і згідно із законом на протязі 7 років, з дня коли йому виповнилося 14 років, він мав право і можливість самостійно обрати місце свого проживання, у тому числі і за місцем реєстрації. Протягом 7 років жодних заяв про які-небудь перешкоди у користуванні квартирою, позивач не заявляв, у спірній квартирі він не проживає та до неї не з`являється. Відповідачка є власницею спірної квартири і як власник, має бажання користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Відповідачка з 2019 року намагається продати відповідну квартиру, тому примусове вселення позивача порушить право відповідачки на розпорядження даною квартирою. Позивач, перебуваючи під присягою як свідок у справі № 357/17852/15-ц, в судовому засіданні Білоцерківського міськрайонного суду 20.05.2021 року неодноразово вказував, що він проживає закордоном та має, певно, намір там надалі залишитись. Позивач під присягою підтвердив, що він постійно проживає на території Республіки Польща, тому жодних перешкод у користуванні квартирою йому не чиниться. У короткострокові візити на територію України, як стверджує сам позивач, він проживає у батька в селі Шкарівка Білоцерківського району Київської області. Житлові умови в будинку в селі Шкарівка дозволяють позивачу безперешкодно проживати там, адже це двоповерховий приватний будинок, площею 250-300 квадратних метрів, у якому позивач має власну кімнату та власний санвузол. В судовому засіданні 20.05.2021 року позивач підтвердив про хороші відносини між ним та його батьком, тому спірна квартира не була і не є його єдиним місцем проживання. Житлова площа спірної квартири становить лише 61,8 кв.м., що в декілька разів менше будинку, в якому проживає позивач і у якій зареєстрована також вона і молодший брат позивача. В період свого проживання на території України, поки квартира не продана, в останній проживає відповідач, тому заяви позивача про те, що квартира пустує, не відповідають дійсності. Крім цього, відповідачка просить суд застосувати позовну давність, зокрема наслідки її спливу, та відмовити в задоволенні позову, адже, якщо позивач стверджує, що його право на проживання у квартирі нібито було порушено з часу досягнення ним повноліття ( [INFO] ), строк позовної давності за даною вимогою сплив через три роки - 01.02.2021 року, а із позовом він звернувся до суду лише 03.09.2021 року, тобто понад ніж через пів року після спливу строку позовної давності. Зустрічний позов, в якому відповідач за первісним позовом просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , обґрунтовано тим, що [PERSON] є власницею спірної квартири, проте в ній зареєстровано місце проживання позивача за первісним позовом. Вона як власник квартири, з 2019 року має намір розпорядитися нею шляхом укладення договору купівлі-продажу. Оскільки позивач за первісним позовом понад 7 років не проживає у даній квартирі та не користується нею без поважних причин понад один рік, то він втратив право на користування даною квартирою та має бути знятий з місця реєстрації за вказаною адресою. Крім цього, [PERSON] має громадянство України та лише тимчасово проживає з меншим сином у Єгипті , вона періодично приїздить в Україну, так як тут мешкають її батьки, які з її згоди нею також користуються. 30 листопада 2021 року від позивача [PERSON] на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідача. Відповідь на відзив обґрунтована тим, що він не пропустив строки позовної давності при зверненні до суду з первісним позовом , а про порушення свого права дізнався лише в 2021 році, оскільки у липні 2021 року звернувся з відповідним листом до відповідачки про надання доступу до спірної квартири. Наміри відповідача щодо продажу квартири не дають останній право порушувати його житлові права до укладення відповідного договору купівлі-продажу. Крім цього, відповідач за первісним позовом не має наміру продавати квартиру, так як уклала угоду її оренди зі своїми батьками на строк до 01.07.2023 року. Крім цього, у батьків відповідачки є у власності інше житло в місті Біла Церква, а він у власності іншого житла немає. 06 грудня 2021 року на адресу суду від представника відповідача за первісним позовом [PERSON] - адвоката Гаро Г.О. на адресу суду надійшло клопотання про розгляд цивільної справи № 357/10519/21 за правилами загального позовного провадження. 08 грудня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання позивача за первісним позовом [PERSON] про відкладення розгляду справи, призначеного на 08 грудня 2021 року у зв`язку з перебуванням за межами України. У зв`язку з задоволенням вказаного клопотання, розгляд справи відкладено на 17 січня 2022 року. Ухвалою суду від 17 січня 2022 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням прийняти до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, об`єднавши позовні вимоги в одне провадження. Клопотання представника відповідача за первісним позовом - адвоката Гаро Ганни Олександрівни про розгляд цивільної справи № 357/10519/21 за правилами загального позовного провадження задоволено. Цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Призначено підготовче судове засідання у справі на 03 березня 2022 року на 10.00 год. 03 лютого 2022 року від представника позивача за первісним позовом - адвоката Володько І.С. на адресу суду подано відзив на зустрічну позовну заяву. Відзив на зустрічну позовну заяву обґрунтовано тим, що зустрічний позов є безпідставним, так як [PERSON] маючи законні підстави на користування спірною квартирою, не втратив права на користування нею. Його проживання за місцем проживання батька не є підставою для втрати права користування житлом за місцем проживання матері. Не проживання [PERSON] у спірній квартирі було обумовлено тим, що останній з 2017 року виїхав на навчання за межі міста Біла Церква, навчаючись з 2017 року в мітсі Києві, після чого в 2020 році вступивши на стаціонарне навчання до [PERSON] . На даний час відповідач за зустрічним позовом [PERSON] знаходиться в Польщі та плановий термін закінчення навчання спливає 30.09.2024 року. 03 лютого 2022 року від представника відповідача за первісним позовом - адвоката Гаро Г.О. на адресу суду надійшло заперечення на відповідь на відзив у справі. Вказане заперечення обґрунтовано тим, що інформація, викладена позивачем у відповіді на відзив прямо суперечить його позовній заяві, адже позивач, вказуючи, що нехоче проживати з батьком в одному будинку, бо це дискомфортно для обох, просить суд вселити його в квартиру меншою площею, у якій зареєстровано ще 2 осіб та проживають у разі потреби, ще 3 особи, не уточнюючи при цьому, що таке вселення буде ще більшим дискомфортом для всіх, адже на меншій площі проживатиме (до моменту продажу такої квартири) втричі більше осіб. Даний спір є штучно створеним та надуманим виключно під впливом та спонуканням колишнього чоловіка відповідачки з метою помсти її через особисті образи та невдоволення. Тому вселення відповідача у єдине належне їй житло на території України, яке вона намагається наразі продати, прямо порушить її право як власника, зокрема, право на розпорядження таким майно, а також суперечитиме інтересам усіх зареєстрованих та проживаючих там осіб. 16 лютого 2022 року від представника відповідача за первісним позовом - адвоката Гаро Г.О. на адресу суду надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву. Відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву обґрунтована тим, що ініційований [PERSON] спір має очевидно штучний характер, адже реальної потреби у користуванні, належною [PERSON] квартирою, він не мав та немає, так як з 2020 до 2024 року буде навчатися у Варшаві. Через неявку сторін в підготовче засідання, призначене на 03 березня 2022 року, останнє відкладено на 20 квітня 2022 року. 19 квітня 2022 року від представника відповідача за первісним позовом - адвоката Гаро Г.О. на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з російською збройною агресією на території України. Задоволивши вказане клопотання, судом відкладено підготовче засідання у справі на 01 червня 2022 року. 30 травня 2022 року від представника відповідача за первісним позовом - адвоката Гаро Г.О. на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю адвоката в іншому судовому процесі. Задоволивши вказане клопотання, судом відкладено підготовче засідання у справі на 06 липня 2022 року. 04 липня 2022 року від представника відповідача за первісним позовом - адвоката Гаро Г.О. на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи до закінчення воєнного стану у зв`язку з російською збройною агресією на території України. Представник позивача за первісним позовом - адвокат Володько І.С. 06 липня 2022 року звернувся до суду з заявою про проведення підготовчого засідання за його відсутності та про необґрунтованість клопотання представника відповідача за первісним позовом про відкладення підготовчого засідання. В даному клопотання представник позивача за первісним позовом просив суд закрити підготовче засідання у справі та призначити справи до розгляду справи по суті. Ухвалою суду від 06 липня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справи до судового розгляду по суті на 29 серпня 2022 року. 25 серпня 2022 року від представника відповідача за первісним позовом - адвоката Гаро Г.О. на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи до закінчення воєнного стану у зв`язку з російською збройною агресією на території України. У зв`язку з першою неявкою в судове засідання сторони відповідача за первісним позовом, судовий розгляд у справі відкладено на 23 вересня 2022 року. В судове засіданні 23 вересня 2022 року сторони не з`явилися. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином. Представник позивача за первісним позовом - адвокат Володько І.С. 23 вересня 2022 року звернувся до суду з заявою, у якій просив суд розглядати справу за його відсутності та відсутності [PERSON] , первісний позов підтримує в повному обсязі та просить його задоволити. В задоволенні зустрічного позову просить суд відмовити. Неявку в судове засідання відповідача та її представника за первісним позовом вважає необгрунтованою, як таку, що призводить до затягування розгляду справи, так як [PERSON] мала можливість прийняти участь в розгляді справи в режимі відеоконференції, а її представник - адвокат Гаро Г.О. немає будь-яких обмежень щодо розгляду справи. У зв`язку з тим, що сторони в заявах по суті, направлених на адресу суду висловили свою позицію щодо вирішення спору, надали суду додаткові письмові докази щодо його вирішення, враховуючи позицію представника позивача за первісним позовом щодо проведення судового засідання за його відсутності та необґрунтованості клопотання представника відповідача за первісним позовом щодо відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе провести судове засідання 23 вересня 2022 року без участі сторін. Суд вважає необґрунтованим клопотання представника відповідача за первісним позовом про відкладення судового розгляду у зв`язку з російською збройною агресією на території України у зв`язку з тим, що представник відповідача за первісним позовом - адвокат Гаро Г.О. працює на території міста Києва, де військові дії не здійснюються, Білоцерківський міськрайонний суд Київської області також не знаходиться в дії зони проведення бойових дій, транспортне сполучення між вказаними містами не припинене. Суд вважає необгрунтованим клопотання представника відповідача за первісним позовом щодо обов`язкової участі в судовому засдіанні безпосередньо відповідача за первісним позовом [PERSON] , яка через перебування за межами України, не може безпосередньо прийняти участь в судових засіданнях, так як остання, не позбавлена можливості прийняти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза приміщенням суду із використанням власних техінічних засобів, заявивши про це до суду відповідне клопотання. Відповідно до частини другою статті 247 ЦПК України фіксування підготовчого судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та [PERSON] . (т.1, а.с.7). [PERSON] , спільно з матір`ю [PERSON] та братом [PERSON] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . (т.1, а.с.8-10). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2010 року визначено місце проживання малолітнього сина [PERSON] разом із [PERSON] , а місце проживання сина [PERSON] , визначено разом із [PERSON] . (т.1, а.с.11). [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . (т.1, а.с.12). 03 березня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір про участь у вихованні дитини [PERSON] , [INFO] , відповідно до п.3 якого, місцем проживання дитини до досягнення повноліття, визначено місце проживання батька, згідно з рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 5 травня 2010 року. (т.1, а.с.13). Відповідно до інформації Міністерства закордонних справ України від 01.04.2021, [PERSON] перебувала на тимчасовому консульському обліку посольства України в Арабській республіці Єгипет з 06.05.2015 по 15.03.2016 та з 16.08.2016 по 13.05.2020. (т.1, а.с.16). [PERSON] на праві приватної власності нерухоме майно не належить. (т.1, а.с.17). Шкарівською сільською радою Білоцерківського району Київської області 14.12.2012 видано довідку, згідно з якою [PERSON] , спільно з сином [PERSON] , [INFO] та сином [PERSON] не зареєстровані, але проживають в [ADDRESS] . (т.1, а.с.42). Актом обстеження від 19 травня 2019 року встановлено, що в квартирі по [ADDRESS] з червня 2016 року по даний час ніхто не проживає. (т.1, а.с.43-44). Білоцерківським відділом поліції 14.06.2019 року надано інформацію про те, що звернення від [PERSON] до Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області не надходили. (т.1, а.с.45). 01.09.2019 між агентством нерухомості «888» ТОВ «Агрокультура» та [PERSON] укладено ексклюзивний договір про інформаційне обслуговування продавця, згідно з яким вказана угода укладена на предмет надання виконавцем послуг з продажу об`єкта нерухомості за адресою: [ADDRESS] . (т.1, а.с.46-47). 01.07.2021 між агентством нерухомості «888» ТОВ «Агрокультура» та [PERSON] укладено ексклюзивний договір про інформаційне обслуговування продавця, згідно з яким вказана угода укладена на предмет надання виконавцем послуг з продажу об`єкта нерухомості за адресою: [ADDRESS] . (т.1, а.с.46-47). 20.03.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] на строк з 01.06.2021 до 01.07.2023. (т.1, а.с.52-53). 08.07.2021 [PERSON] , згідно поданої ним до суду копії заяви, (т.1, а.с.106-107) звертався в письмовій формі до [PERSON] щодо надання йому безперешкодного доступу до місця його реєстрації, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та надання йому ключів від квартири). [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1\\3 частина квартири [ADDRESS] . (т.1, а.с.108). 28.08.2017 між Національним технічним університетом України «Київський політехнічний інститут ім. Ігоря Сікорського» та [PERSON] укладено договір про надання освітніх послуг [PERSON] на денній формі навчання за спеціальністю інженерія програмного забезпечення на період часу з 01.09.2017 по 30.05.2021. (т.1, а.с.152). У 2021 році [PERSON] видано диплом бакалавра про закінчення вказаного навчального закладу. (т.1, а.с.155). Варшавською політехнікою 16.11.2021 видано довідку про те, що [PERSON] з 01.10.2020 по 30.09.2024 буде навчатися на стаціонарному навчанні на факультеті архітектури даного навчального закладу. (т.1, а.с.154). [PERSON] , з 30.01.2022 на праві приватної власності належить нерухоме майно - квартира , загальною площею 115,6 кв.м., житловою площею 77,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (т.1, а.с.176) та з 28.05.2010 будинок, загальною площею 179,4 кв.м, житловою площею 101,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (т.1, а.с.176). Ухвалою Білоцерківському міськрайонного суду від 11.05.2010 затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] , згідно з умовами якої за [PERSON] визнано право особистої власності на чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] визнано право особистої власності на чотирикімнатну квартира [ADDRESS] . (т.1, а.с.179). Відповідно до наданого представником відповідача за первісним позовом диску із записом судового засідання Білоцерківського міськрайонного суду від 20.05.2021 у справі № 357/17852/15-ц, у якій позивач за первісним позовом допитувався в якості свідка (т.1, а.с.81, запис на 00:39:50), останній повідомив наступне: « [PERSON] дуже складно, умови дуже різні. Тут набагато краще в побутовому сенсі. Місця сильно більше, кращий інтернет, кращі умови біля дому, на території присутній басейн, на той час був присутній дитячий майданчик, поруч був ліс. На мою оцінку, десь 250-300 квадратних метрів, по кімнатам: є велика кімната, є вхідна, є коридор, є гардеробна, є побутова кімната, ванна, кухня, на другому поверсі є моя особиста кімната, яка є моєю спальнею та кабінетом, є душ, поєднаний з санвузлом, є кімната [PERSON] , яка була його спальнею та дитячою, є кімната батька та горище. Це тільки дім, але ще на території є комплекси, кімната садовника і погріб для зберігання різних речей». На 01.24.10 технічного запису є свідчення останнього наступного змісту: «Я бачив матір у квітні місяці цього року. Зустрілись в парку Олександрія, недалеко звідси і ми пройшлись, поговорили.». На 01.00:45 технічного запису є свідчення наступного змісту: «Наразі я взагалі зараз проживаю закордоном, приїхав сюди на деякий час, у мене навчання, навчаюсь у Варшаві». [PERSON] є боржником по ряду кредитних зобов`язань (т.1, а.с. 180-182). При вирішенні справи суд виходить з наступного: Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Установлено, що позивач за первінсим позовом [PERSON] набув право користування спірною квартирою, зареєструвавши місце проживання в установленому законом порядку за згоди власника цієї квартири. Оскільки відповідач за первісним позовом [PERSON] чинить перешкоди у користуванні даною квартирою, суд приходить до висновку до висновку, що порушене право позивача за первісним позовом [PERSON] підлягає захисту шляхом усунення перешкод в користуванні спірною квартирою шляхом вселення до вказаної квартири, зобов`язавши відповідача за первісним позовом надати позивачу за первісним позовом ключі від спірної квартири та не чинити перешкоди у її користуванні. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, реєстрація місця проживнаня проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому перешкоди у її вселенні до відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Отже, при вирішенні справи про визнавання оосби такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Установивши, що позивач за первісним позовом зареєстрований у спірній квартирі на законних підставах, а також відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту його непроживання у спірному житлі без поважних причин понад один рік, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратила право користування спірним житловим приміщенням. При цьому слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не доведено. Таким чином, підстави для визнання [PERSON] , який в установленому законом порядку був зареєстрований у спірній квартирі, таким, що втратив право користування цим житлом, а також необхідність і пропорційність такого заходу позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не доведені. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Надаючи оцінку цим доводам, суд дійшов висновку про їх безпідставність з огляду на те, що за встановленими судом обставинами [PERSON] після досягнення повноліття не проживав у спірній квартирі через поважні причини, а саме навчання в навчальних закладах міст Києва та Варшави. (т.1, а.с.152-155). Вказане в свою чергу, спростовує твердження [PERSON] про те, що [PERSON] втратив інтерес до спірної квартири. Суд не може погодитися із твердженням відповідача за первісним позовом [PERSON] про те, що у даній справі закінчилися строки позовної давності, так як права позивача за первісним позовом [PERSON] були порушені 08 липня 2021 року при зверненні останнього до [PERSON] щодо надання безперешкоджного доступуп до місця реєстрації (т.1, а.с.106-107). Суд не беере до уваги посилання відповідача за первісним позовом [PERSON] щодо того, що первісний позов носить штучний характер, так як вказані обставини матеріалами справи не підтверджені. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 10.08.2022 у справі № 448/13/21, від 06.05.2020 у справі № 753/17975/16, від 10 квітня 2019 року у справі №640/16022/16-ц, від 28.05.2020 у справі № 328/2111/17, від 13.11.2019 у справі № 522/3659/16-ц. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші витрати, повязані з розглядом справи, згідно з частиною другою вказаної статті, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, судові витрати у справі, понесені позивачем за первісним позовом в сумі 908,00 грн., підлягають стягнення з відповідача, а судові витрати, понесені відповідачем за первісним позовом підлягають залишенню за останньою. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed