Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-04 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 16.02.2022 надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Златова Наталя Анатоліївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна про витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що 21.05.2008 сестра [PERSON] . [PERSON] склала заповіт, яким заповіла все належне їй майно [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. На день смерті їй та її чоловіку [PERSON] належала квартира [ADDRESS] . Вказане майно належало [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.07.93 та було зареєстроване в реєстрі за№ Зп-52. 17.03.2009 [PERSON] склав заповіт, яким заповів все своє майно племіннику - [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] [PERSON] звернулася до Першої ДДНК з заявою про прийняття спадщини. В нотаріальній конторі їй стало відомо про існування вищенаведеного заповіту та іншого спадкоємця [PERSON] . 21.11.2018 постановою Першої ДДНК [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] у зв`язку з тим, що на час смерті останнього квартира [ADDRESS] йому не належала. З 2014 року спірна квартира була декілька разів перереєстрована та кінцевим власником її є [PERSON] . Позивачі вважають вказані правочини нікчемними, зокрема, оскільки спадкодавець [PERSON] на момент вчинення усіх цих нікчемних дій (правочинів) перебував в місцях позбавлення волі під вартою, а тому вказане майно вибуло поза його волею, так само як поза волею [PERSON] , яка не зареєструвала право власності на свою частку в квартирі, хоча і набула його за рішенням суду. У зв`язку з викладеним просили витребувати на користь [PERSON] ѕ частини нерухомого майна кв. [ADDRESS] , та витребувати на користь [PERSON] ј частину спірної квартири. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 21.02.2022 указана позовна заява передана для розгляду судді Батмановій В.В. Ухвалою судді від 22.02.2022 відкрито провадження у вказаній цивільній справі. Відповідач [PERSON] не погодився з позовом та у відзиві зазначив, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту права. Також зазначив, що немає доказів визнання спірного правочину недійсним та крім того, просив суд у разі наявності підстав для задоволення позову застосувати строк позовної давності, оскільки на його думку позивачі, зокрема [PERSON] дізналися та мали дізнатися про порушене право у листопаді 2018 році з постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Позивач [PERSON] скористався правом на подання відповіді на відзив в якій зазначив, що позивачем обрано належний спосіб захисту права с приводу чого існує практика Верховного Суду, також вказав, що строки не порушені, оскільки позивачі дізнались про незаконне вибуття квартири із володіння 06.06.2019 під час звернення із позовом до суду. В судовому засіданні позивач та представники позивачів позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позов, просив відмовити в задоволенні позову. Треті особи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Вивчивши думки сторін, матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.07.93 належала квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 17.03.2009 [PERSON] склав заповіт на користь [PERSON] , згідно якого заповідав все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і те, що буде належати на день смерті, і на що за законом матиме право. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 2-1809/10 від 22.12.2010 за [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , на домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , на земельні ділянки, що розташовані на території Мар`ївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, на грошові кошти і на ј частину кв. [ADDRESS] . Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.06.2015 [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на вісім років. [INFO] [PERSON] помер. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська № 201/18473/17 від 14.08.2018 [PERSON] був визначений додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини, проте постановою державного нотаріуса Першої ДДНК Водолазької Н.В. позивач отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на кв. [ADDRESS] , з тих підстав, що на день смерті спадкодавця [PERSON] це майно йому не належало, а тому і не входить до складу спадщини. З наданої позивачами Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, який сформовано 01.11.2018, вбачається, що право власності на кв. [ADDRESS] переходило наступним шляхом: 25.12.2014 право власності було зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого приватним нотаріусом ДМНО Ричкою Ю.О., запис про право власності № 8255171 та припинено 18.07.2015 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, виданого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] ; 18.07.2015 право власності було зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2015, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Кокосадзе Л.В., запис про право власності № 10463508, та припинено 27.08.2015 на підставі рішення приватного нотаріуса ДМНО Іщенко Н.В.; 27.08.2015 право власності було зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.08.2015, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Іщенко Н.Д., запис про право власності № 10942885, та припинено 11.09.2015 на підставі рішення приватного нотаріуса ДМНО Златової Н.А.; 11.09.2015 право власності було зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.2015, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Златовою Н.А., запис про право власності № 11139330, та припинено 23.12.2016 на підставі рішення приватного нотаріуса ДМНО Петренко К.В.; 23.12.2016 право власності було зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.2016, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Петренко К.В., запис про право власності № 18256508. З копії ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська № 200/2272/18 від 16.02.2018 вбачається, що [PERSON] особа, якою було зареєстроване право власності на спірну квартиру 25.12.2014 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, звільнений від кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 358 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності та кримінальне провадження закрито. В ухвалі суду також зазначено, що відповідно до обвинувального акту [PERSON] у невстановлений досудовим розслідуванням період часу та місці отримав від невстановленої органом досудового розслідування особи акт про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, який складений 06.02.2014, в якому знаходилися підроблені підписи державного виконавця ВДВС ДРУЮ Моцак О.В. та начальника ДВС ДРУЮ Лисенко Д.Б., оскільки вказані підписи є необхідним реквізитом документа. Після чого, 25.12.2014 близько 21 год. 15 хв. [PERSON] , маючи прямий умисел направлений на використання завідомо підробленого документа, який надає право на придбання та реєстрацію прав власності на об`єкт нерухомого майна, а саме кв. [ADDRESS] , і реалізуючи свій злочинний умисел, перебуваючи у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса ДМНО Рички Ю.О., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , під час вчинення нотаріальних дій, діючи умисно на користь невстановленої особи, з корисливих мотивів, для оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна кв. [ADDRESS] , пред`явив підроблений документ, а саме акт про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, складений 06.02.2014 та підписаний державним виконавцем ВДВС ДРУЮ Моцак О.В., а також затверджений 06.02.2014 начальником ДВС ДРУЮ Лисенко Д.Б., таким чином використавши його, набув право власності на об`єкт нерухомого майна кв. [ADDRESS] на користь невстановленої особи. [PERSON] свою провину у скоєному кримінальному правопорушенні визнав повністю та щиросердно розкаявся, підтвердив обставини вчинення ним кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті. Розглядаючи цивільну справу в межах заявлених позовних вимог суд зазначає. Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 396 ЦК України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. В Правовій позицій, викладеній в постанові Верховного Суду України від 23.01.2013 у справі за № 6-164цс12, зазначено, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. З рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 2-1809/10 від 22.12.2010 вбачається, що [PERSON] у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті своєї сестри [PERSON] , в тому числі на ј частину кв. [ADDRESS] та за нею визнано право власності на цю частку квартири, проте, як зазначає в позовній заяві, не зареєструвала у встановленому законом порядку право власності на це майно. З наданих суду доказів також вбачається, що [PERSON] , будучи спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , у встановленому законом порядку звернувся до Першої ДДНК із заявою про прийняття спадщини та отримав постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки на момент смерті майно не належало спадкодавцю [PERSON] . Інших спадкоємців, після смерті [PERSON] ані за законом, ані за заповітом, немає, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська № 201/18473/17 від 14.08.2018. Враховуючи обставини, які були встановлені ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська в ухвалі від 16.02.2018 по справі № 200/2272/18, а саме, що [PERSON] , не будучи власником майна, вчинив кримінальне правопорушення, в результаті якого кв. [ADDRESS] була відчужена і ј частина квартири вибула з власності [PERSON] та ѕ частини квартири вибула з власності [PERSON] поза їх волею, суд вважає обґрунтованими вимоги позивачів щодо витребування майна з чужого незаконного володіння. Крім того, прийнявши в установленому законом порядку спадщину, позивач [PERSON] з часу її відкриття набув речові права на успадковану частку квартири право володіння та користування нею і, відповідно, право на захист цих прав, шляхом звернення до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. При цьому, хоча й всі власники квартири після [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , були добросовісними набувачами спірного майна, проте враховуючи, що квартира вибула з власності [PERSON] та [PERSON] поза їх волею, то належним способом захисту їх прав є саме пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна у добросовісного набувача [PERSON] . Аналогічні висновки містить і постанова Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі №6-2069цс16. Суд критично оцінює заперечення відповідача в частині пропуску позивачами строку позовної давності, оскільки вказане спростовується зверненням позивачами до суду 06.06.2019 із позовом у справі 201/6588/19. Крім того, право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, що узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15 та у постанові Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 904/10673/16, постанові КЦС у складі ВС від 29.08.2019 у справі № 367/7450/16-ц. У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений, У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника». У рішенні Верховного Суду України від 29.10.2014 № 6-152цс14 зазначено, що одночасне пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння і про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції (ст. 216 і 388 ЦК України) є помилковим, адже віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. Вищезазначене вказує на вірно обраний позивачами спосіб захисту порушеного права. Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивачів і витребувати на користь [PERSON] від [PERSON] ј частину кв. [ADDRESS] , а також витребувати на користь [PERSON] Витребувати від [PERSON] ѕ частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 45кв.м., житловою площею 27,3кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 540646712101. Відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] повинно бути стягнено сплачений судовий збір в сумі 3101,25 грн. та на користь [PERSON] повинно бути стягнено сплачений судовий збір в сумі 9303,75 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved