Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що у жовтні 2000 року вона познайомилась з відповідачем, з яким згодом стала проживати в цивільному шлюбі, а 24 грудня 2004 року одружилася. У період спільного проживання вони (сторони) мали намір придбати житловий будинок, у зв`язку із чим ними був оглянутий житловий будинок [ADDRESS] та присадибна ділянка з надвірними прибудовами. Після огляду вони (сторони) прийшли до висновку, що згодні на укладення договору купівлі-продажу. Вона (позивач) довірила відповідачу вести переговори стосовно оформлення договору з продавцем, погодження умов договору, визначення його вартості та розподілу витрат. У її (позивача) присутності відповідач передав продавцю [PERSON] вартість жилого будинку в сумі 2 000 доларів США, з яких 1 700 доларів США складали вартість житлового будинку її (позивача) матері і лише 300 доларів США належали відповідачу. Зазначені обставини свідчить про те, що фактично був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] . У період шлюбу вони (сторони) разом зробили ремонт будинку, побудували веранду, провели газопостачання, перебудували жилу кімнату в кухню, але належним чином не оформили прибудови і реконструкцію, не приватизували земельну ділянку, не присвоїли їй кадастрового номер та не виготовили технічний паспорт на домоволодіння. Після укладення договору дарування будинку на протязі багатьох років відповідач не проявляв свого деспотичного характеру власника подарованого йому будинку, а згодом став вигонити її (позивача) з житла та застосовувати фізичну силу. Протягом 2009-2019 років відповідач не оплачував вартість комунальних послуг. 22 квітня 2019 року вона (позивач) звернулася до Носівського відділення Ніжинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області із заявою про відкриття відносно відповідача кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Розглянувши матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 420192700000000092 від 22 квітня 2019 року, слідчий постановою від 31 травня 2019 року закрила зазначене кримінальне провадження, пославшись на те, що спір, який виник між подружжям стосовно житлового будинку [ADDRESS] , підлягає вирішенню в судовому порядку. Вона (позивач) вважає, що уклавши фактично договір купівлі-продажу житлового будинку під видом договору дарування відповідач ввів в оману її (позивача) і продавця будинку [PERSON] , втіливши при цьому свій задум стати одноособовим власником будинку, фактично купленого за кошти її (позивача) матері. [PERSON] просила суд: - визнати недійсним договір дарування будинку від 19 жовтня 2004 року та скасувати його; - визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, які зазначені у позовній заяві, просили їх задовольнити у повному обсязі, позивач надала суду пояснення, суть яких зводиться до того, що 3 жовтня 2000 року вона познайомилася з відповідачем та згодом стала співмешкати разом із ним, а у 2004 році вони (сторони) зареєстрували шлюб. 19 жовтня 2004 року між [PERSON] та відповідачем під видом договору дарування будинку [ADDRESS] фактично було укладено договір купівлі-продажу цього будинку. За цей житловий будинок [PERSON] отримала кошти в розмірі 2 000 доларів США. У судовому засіданні відповідач та його представник позов не визнали повністю, просили відмовити у задоволенні позову, відповідач надав суду пояснення, суть яких зводиться до того, що договір дарування був укладений до одруження з позивачем, позивач була присутня при укладенні цього договору. Він (відповідач) не мав наміру придбавати житловий будинок [ADDRESS] , не сплачував дарувальнику гроші за будинок. Дарувальник отримав гроші лише за оформлення документів. Він (відповідач) вважає, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом. Працівникам поліції він (відповідач) давав показання під їх тиском, йому не було забезпечено можливість скористатися правом на захист. На даний час у спірному будинку проживає позивач. Він (відповідач) не ставить питання про вселення у будинок, оскільки проживає з іншою жінкою, та не виганяє позивача із будинку, оскільки остання не має іншого будинку для проживання. У судовому засіданні представник відповідача зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими, позивачем та її представником не надано суду доказів про отримання дарувальником коштів за спірний будинок, зміст договору дарування спростовує доводи позовної заяви, позивачем пропущено строк позовної давності та не вірно обрано спосіб захисту. У судовому засіданні свідок [PERSON] дала суду показання, суть яких зводиться до того, що у неї склалися неприязні відносини з [PERSON] , оскільки до продажу будинку пустила його на проживання в хату, а він знущався з її матері, яка залишилася проживати в цьому ж будинку. У 2004 році вона (свідок) проживали в м. Борзна, їздила до матері. Вона (свідок) після оформлення спадщини після смерті матері піддалася на умовляння [PERSON] та продала йому будинок. Перед укладення договору вона (свідок) отримала від [PERSON] завдаток у розмірі 400 доларів США. Протягом літа [PERSON] не віддавав кошти за будинок. [PERSON] продала будинок своєї матері та віддала частину в рахунок погашення боргу за будинок. Перед укладенням договору [PERSON] віддав їй решту грошей за будинок та умовив подарувати йому будинок, запевнивши, що це буде дешевше. Будинок [PERSON] вона (свідок) продала, отримала кошти в розмірі 2 000 доларів США, а витрати на оформлення договору [PERSON] взяв на себе Вона (свідок) не мала наміру безоплатно дарувати будинок [PERSON] . У судовому засіданні свідок [PERSON] дала суду показання, суть яких зводиться до того, що вона знає [PERSON] , який став проживати у будинку по сусідству з будинком її (свідка) батьків у с. Іржавець. Від мешканців села їй (свідку) відомо, що перед придбанням будинку під [ADDRESS] [PERSON] шукав його власників, купив будинок за 80 000 грн. і там проживає. Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] познайомилися в жовтні 2000 року, згодом стали проживати у цивільному шлюбі, а 24 грудня 2004 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві між ними було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 1206. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року у справі № 761/6527/18 (провадження № 2/761/4489/2018), яке набрало законної сили 9 січня 2019 року, шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 13). 19 жовтня 2004 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований) було укладено договір дарування будинку, відповідно до умов якого дарувальник передала, а обдарований прийняв у дар жилий дерев`яний будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області Рекухою Л.І. З матеріалів справи (а.с. 14) вбачається, що на підставі вищезазначеного договору дарування 30 листопада 2004 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] . З метою поділу в судовому порядку спільного майна подружжя позивач просила визнати вказаний договір дарування будинку недійсним та скасувати його. Відповідно до ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Пунктами 2 та 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України встановлено, що позовна заява повинна містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог. Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, якими можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Системний аналіз ст.ст. 48 та 175 ЦПК України свідчить про те, що саме на позивача покладено обов`язок визначити належний склад відповідачів у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню. Предметом спору у цій справі є визнання недійсним та скасування договору дарування будинку [ADDRESS] , укладеного 19 жовтня 2004 року [PERSON] та [PERSON] . Похідною є вимога про поділ вказаного будинку, як сумісної власності подружжя, шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна. Відповідачем у цій справі зазначено лише [PERSON] , тобто за оспорюваним договором дарування в якості відповідача визначено лише одну сторону вказаного правочину - обдарованого. Дарувальник [PERSON] не залучена до участі у справі в якості відповідача, позивач не заявляла клопотання про залучення до участі у справі [PERSON] в якості співвідповідача. Відповідно до п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 9 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Таким чином, суд приходить до висновку, що вищезазначене свідчить про неналежний суб`єктний склад учасників у цій справі, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову в частині визнання недійсним спірного договору дарування та його скасування. Ураховуючи, що вимога про поділ спірного житлового будинку між подружжям є похідною від вимоги про визнання договору дарування недійсним та скасування його, вказана вимога також задоволенню не підлягає. У силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до частин 9 та 10 ст. 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. З матеріалів справи (а.с. 45) вбачається, що ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 28 лютого 2020 року з метою забезпечення позову було накладено арешт на будинок [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 5502180. Таким чином, застосований захід забезпечення позову підлягає скасуванню після набрання цим рішенням законної сили.

Outcome: dismissed