Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

04.04.2022р. [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з заявою, в якій просять ухвалити рішення, яким визнати за ними право власності в порядку спадкування, по смерті [PERSON] , по 1/6 частині квартири по [ADDRESS] та всього належного спадкодавцю майна. Свої вимоги мотивують тим, що померлий [INFO] [PERSON] є їх батьком. За життя останній з 01.02.2003р. був одружений із [PERSON] . Після його смерті залишилося майно, придбане під час шлюбу, яке підлягає спадкуванню, а саме 1/2 частка квартири по [ADDRESS] . Вказана нерухомість була придбана 22.06.2004р., тобто під час перебування батька у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Відтак, вказане майно вважається об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає спадкуванню між спадкоємцями першої черги. Тобто вони, як дочки померлого і спадкоємці першої черги претендують по 1/6 частині у спірній квартирі. Ухвалою судді від 05.04.2022р. відкрито провадження у справі, розгляд призначено в загальному позовному провадженні. 05.05.2022р. адвокат Мікуш З.В., яка є представником [PERSON] , подала відзив на позовну заяву, в якому вимоги позивачів категорично заперечує. Свою позицію мотивує тим, що спірна квартира не входить в спадкову масу та є особистою власністю [PERSON] . Так, дійсно із 01.02.2003р. відповідачка перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Проте, ще 21.07.2003р. нею та її сином було продано квартиру, де вона раніше мешкала, по [ADDRESS] . За виручені кошти, які належали їй особисто, 09.09.2003р. вона придбала квартиру [ADDRESS] . 11.06.2004р. вона відчужила вказану нерухомість та купила уже спірну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вказане житло вважається її особистою приватною власністю, адже було придбане, шляхом здійснення різних правочинів з майном, що належало їй особисто. Відтак вважає, що вимога про визнання права власності в порядку спадкування на 2/6 частки спірної квартири позивачами є безпідставними та у задоволенні позову слід відмовити. Окрім того зазначає, що позивачами не вказано, які саме їх права або охоронювані законом інтереси порушені. Останні не зазначають про те, чи зверталися із заявами про прийняття спадщини у нотаріальну контору, чи було відкрито спадкову справу, які процесуальні документи було прийнято нотаріусом за результатами звернення у випадку такого звернення. Не пояснюють позивачі і з яких причин вони не в змозі оформити свої спадкові права в позасудовому порядку. В процесі розгляду справи, ухвалою суду від 06.05.2022, матеріали даного позовного провадження були об`єднані із цивільною справою № 466/1731/22 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить суд ухвалити рішення, яким квартиру по [ADDRESS] визнати її особистою приватною власністю, з підстав, наведених у відзиві на первісний позов. 11.05.2022р. позивачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] подали відповідь на відзив, в якому наголошують, що спірна квартира була придбана у шлюбі, тому згідно ст. 60 СК України, вважається майном, набутим під час шлюбу. Також зазначають, що при здійсненні [PERSON] правочинів щодо купівлі та продажу вищенаведених квартир, не було враховано кошти за оплату експерта, послуги нотаріуса, ріелтора, оплату Державного мита, та інші супутні витрати. В договорах купівлі- продажу, ніде не зазначалася згода їх батька на вчинення правочинів, котрий перебував у шлюбі з [PERSON] , як цього вимагає Сімейний кодекс. Ухвалою суду від 18.07.2022р. закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні, викладеним в заяві та відповіді на відзив. Крім того представник позивача зазначив, що у разі спадкування частки в квартирі, позивачам має належати і частка в речах побутового вжитку, що знаходяться в ній. Також просив суд врахувати, що вартість спірної квартири є більша від вартості квартири [ADDRESS] , що була відчужена відповідачкою перед придбанням спірного житла. Крім того, подружжя витрачало спільні кошти на здійснення переїзду. Наведене свідчить, що спірне майно набуте за кошти подружжя. Позивач [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] в судовому засіданні підтримала зустрічний позов, зіславшись на викладені в ньому обставини і факти. Просила такий задовольнити, а в первісному - відмовити. Крім того зазначила, що зі слів її довірительки їй відомо, що свої кошти, крім повсякденнях побутових витрат , спадкодавець відкладав на банківський рахунок, де зберігається значна сума, що спадкується сторонами . Заслухавши сторін по справі та їх представників, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до положень, викладених у ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є дочками [PERSON] , який помер [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть в матеріалах справи (а.с. 11) За життя останній перебував у шлюбі з [PERSON] ,що був зареєстрований 01.02.2003р. в Шевченківському відділі РАЦСу (а.с. 12). Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Наведеною нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22.01.2020р. у справі № 711/2302/18. Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 21.07.2003р., посвідченим державним нотаріусом Шостої Львівської державної нотаріальної контори Гузелою Н.М. (а.с. 35), [PERSON] та [PERSON] продали квартиру [ADDRESS] за 30707 грн., половину з яких - 15353 грн. отримала [PERSON] . Вказана квартира складалась з трьох кімнат, кухні, комунальних вигод, загальною площею 70, 3 кв.м. Вищевказана квартира набута у власність [PERSON] та [PERSON] : 1 / 2 частка на підставі Свідоцтва про право власності , виданого виконкомом Львівської міської ради від 21.02.2000 р. та 1 / 2 - на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 14.07.2003 р., що було видане Шостою Львівською держнотконторою. Згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Цьолковською І.С. від 09.09.2003р. (а.с. 36), за частину отриманих коштів від реалізації належного їй майна , в розмірі 13653 грн., [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Право власності було зареєстровано на неї, як одноосібного власника , згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 37). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3 ч.1 ст. 57 СК України). З наведеного слід дійти висновку, що квартира [ADDRESS] придбана за кошти, які належали [PERSON] особисто, та є її особистою приватної власністю. Згідно договорів купівлі-продажу від 11.06.2004р., посвідчених державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Чорній С.Б. (а.с. 38, 30), [PERSON] продала квартиру за адресою: [ADDRESS] , а за виручені кошти придбала уже спірну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, остання в один день відчужила квартиру, що була її особистою власністю та придбала іншу, яка не перевищує попередню у площі та ціні, відповідно така є особистою приватною власністю [PERSON] . При цьому суд враховує ту обставину, що на момент придбання спірної квартири відповідачка та спадкодавець перебували в зареєстрованому шлюбі не тривалий проміжок часу. Жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON] використав будь-які свої особисті заощадження для придбання спірного житла не представлено. Натомість, [PERSON] реалізувала свою частку в квартирі [ADDRESS] за ціною, більшою від вартості квартири, яку вона придбала за адресою [ADDRESS] , що може свідчити про наявність у неї заощаджень , що були використані при придбання спірного житла. З врахуванням наведеного, суд дійшов переконання, що вимога позивачів за первісним позовом про визнання права власності в порядку спадкування на 2/6 частки квартири [ADDRESS] є безпідставною та у її задоволенні слід відмовити, а зустрічний позов слід задовольнити. Адже, спірна квартира була придбана [PERSON] , шляхом здійснення різних правочинів з майном, що належало їй особисто. За виручені від реалізації цього майна кошти нею було придбано квартиру [ADDRESS] , яка відповідно підлягає визнанню її особистою приватною власністю. Окрім того, в силу вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України, особа має право на захист саме свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу. Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Така заява подається у строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України). В даному ж випадку, позивачі за первісним позовом не вказують, чи зверталися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті батька в установлений строк, , чи було відкрито спадкову справу, тощо. Не вказують, з яких причин вони не в змозі оформити спадкові права в позасудовому порядку. Відтак, позивачами не наведено обгрунтування яке саме їх право чи інтереси порушено. Враховуючи наведене, оцінивши доводи позивача, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до переконання про в задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний - задовольнити.

Outcome: approved