Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

Заявниця в особі свого представника - адвоката Лисенко І.К. звернулася до Деснянського районного суду м.Києва із заявою, заінтересована особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Павелко Дар`я Борисівна про встановлення факту, що має юридичне значення. Заява обґрунтована тим, [PERSON] є єдиною спадкоємицею майна свого вітчима [PERSON] з яким проживала разом до дня його смерті. 27.11.1996 року мати заявниці [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] . На той час заявниці було 12 років. З моменту їх знайомства з мамою і до цього часу вітчим [PERSON] залишається їй як батько. Пізніше, заявниця вийшла заміж та змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». До весни 2021 року заявниця із чоловіком та дітьми проживали разом із батьками за адресою: [ADDRESS] . Ордер на вказану квартиру мати заявниці [PERSON] отримувала з сім`єю з 4-х осіб у складі: [PERSON] (мати), [PERSON] (чоловік), [PERSON] (дочка), [PERSON] (бабуся). Ордер видано 03.06.1999 року. Таким чином, даним ордером зафіксовано факт спільного проживання однією сім`єю - заявниці та померлого [INFO] [PERSON] з 03.06.1999 року. 28.11.2008 року вищевказана квартира була приватизована [PERSON] та членами її сім`ї [PERSON] та [PERSON] , в рівних долях. [INFO] в лікарні померла мати заявниці [PERSON] .. [INFO] помер вітчим заявниці [PERSON] . На випадок своєї смерті вітчим [PERSON] залишив заповіт від 02.02.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Фетісовою В.О., зареєстрований у реєстрі №103. Згідно з яким [PERSON] заповів своїй дружині, тобто матері заявниці належне йому майно на праві власності 1/3 квартири [ADDRESS] . Однак на момент його смерті мати заявниці померла. У встановлений законом строк, заявниця, як єдина спадкоємиця, звернулася до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Павелко Д. Б. із заявою про прийняття спадщини. Приватний нотаріус прийняла заяву, № спадкової справи 6/2021 від 12.10.2021 року. Але 08.12.2021 заявниця отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що нею не було надано відповідного рішення суду, яке встановлювало б юридичний факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] не менш як 5 років до часу відкриття спадщини. Таким чином, на підставі викладених обставин, заявниця звернулася до суду з вищевказаною заявою. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.02.2022 року було відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. У судовому засіданні заявниця та її представник - Лисенко І.К. вимоги заяви підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на обставини викладені в заяві. Представник заінтересованої особи - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Павелко Дар`я Борисівна, у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи сповіщена належним чином, на виконання ухвали суду надала копію матеріалів спадкової справи. Вислухавши вступне слово заявниці та її представника, заслухавши покази свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов наступних висновків. Згідно з вимогами ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 28.11.2008 року №2022, видане Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної власності [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Згідно з копією свідоцтва про смерть у віці 70 років, [INFO] помер вітчим [PERSON] , [INFO] (а/з № 879). Відповідно до копії свідоцтва про смерть у віці 64 роки, [INFO] померла мати [PERSON] [INFO] (а/з № 757). [PERSON] [INFO] , є дочкою померлої [INFO] - [PERSON] що підтверджуються копією свідоцтва про народження (а/з № 3629). За життя [PERSON] , залишив заповіт від 02.02.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Фетісовою В.О., зареєстрований у реєстрі №103, заповів своїй дружині [PERSON] , тобто матері заявниці належне йому на праві власності майно - 1/3 частину квартири [ADDRESS] . У встановлений законом строк, заявниця [PERSON] з метою оформлення спадкових прав звернулася до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Павелко Д. Б. із заявою про прийняття спадщини. Приватний нотаріус прийняла заяву. На підставі якої було відкрито спадкову справу №6/2021 від 12.10.2021 року. Але 08.12.2021 заявниця отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що нею не було надано відповідного рішення суду, яке б встановлювало б юридичний факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] не менш як 5 років до часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я утворюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом було допитано в якості свідків осіб, які надали наступні пояснення: Свідок [PERSON] показала суду, що померла [PERSON] це мати заявниці, вони проживали на одному поверсі. Вказала, що вона проживає у вказаному будинку з 2001 року. Родина дуже добра, з ними жила бабуся, про неї піклувалися. Померлий д. [PERSON] любив [PERSON] , поважав т. [PERSON] , вони їй допомагали доглядати старшого сина. Відносини між померлим [PERSON] та [PERSON] були дуже теплі, будь-яких інших родичів вона не басила. В суді свідок [PERSON] показала суду, що заявниця її однокласниця, подруга та кума. Знає її та родину з 1989 року. Тато [PERSON] мати [PERSON] . Вони проживали родиною, у них були добрі відносини, були хороші люди. З родичів вона нікого не знала. Тато дуже любив [PERSON] , вона для нього була найкращою. Проживали ввесь час однією сім`єю. В суді свідок [PERSON] показала суду, що проживає у будинку з 1998 року, знала батьків [PERSON] , діти ходили разом до школи. [PERSON] називав заявницю доцею, він був дуже радий, що вона навчалася на вчителя. Віта провідувала його у лікарні. Вони проживали спільно в одній квартирі однією сім`єю. Свідок вказала, що вона ходила в гості до родини заявниці, а вони до неї. Бачила батька мати заявниці, зі сторони анатолія ніяких родичів не бачила, не знає чи вони взагалі у нього були. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, оцінивши отримані в ході розгляду справи докази в їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що заявниця [PERSON] спільно проживала однією сім`єю з 27 листопада 1996 року разом з померлим вітчимом [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] по 04 травня 2021 року. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України. Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог заявниці, а саме про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , у період з 27 листопада 1996 року по 04 травня 2021 року. Разом з тим, суд зауважує, що питання щодо набуття заявницею права на спадкування за законом у четверту чергу повинно бути вирішено саме в межах спадкової справи в позасудовому порядку з урахуванням встановленого в судовому порядку факту та вимог ст.1258 ЦК України, а відтак суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про визнання за заявницею права на спадкування майна померлого в якості спадкоємиці четвертої черги за законом. Вимоги щодо зміни черговості одержання права на спадкування, що передбачено ст.1259 ЦК України, не заявлялось. На підставі викладеного,

Outcome: partial