Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із згаданим вище позовом, в якому просить визнати за позивачем право користування квартирою, що за адресою: [ADDRESS] та визнати її наймачем даної квартири. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона з 1996 року зареєстрована та проживала у зазначеній квартирі. Основним наймачем була її бабуся [PERSON] , яка померла [INFO] . Крім цього, її померлі батьки [PERSON] та [PERSON] також проживали та були зареєстровані за вказаною адресою. Зазначає, що після смерті близьких осіб вона залишилась проживати у квартирі сама та звернулася до Залізничної РА ЛМР про зміну договору житлового найму, однак їй було відмовлено з огляду на розбіжність у різних документах анкетних даних померлої бабусі. Вважає незаперечним факт того, що вона має право на користування даною квартирою та на визнання її наймачем, тому в зв`язку з наведеним просить позов задоволити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з наведених у ньому підстав. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов визнали. Представник ЛМР Феник Л.М. окремо зазначила, що визнання за позивачаем права на користування буде підставою для укладення з нею договору найма, з подальшою можливісттю приватизації квартири. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Між сторонами існує спір, який виник із житлових правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 25.06.1997 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /зв.а.с.7/. Батьками позивача були: [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] /а.с.12-13/. Згідно із свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] , батьками [PERSON] вказані: [PERSON] та [PERSON] /а.с. 11/. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] /а.с.9/. Із ордеру на квартиру [ADDRESS] вбачається, що такий виданий на ім`я « [PERSON] »/а.с. 8/. Згідно із поквартирною карточкою основним наймачем квартири [ADDRESS] зазначена « [PERSON] », 1929 р.н. та в такій проживає, в т.ч. [PERSON] /а.с.14/. Згідно з експертним висновком Українського бюро лінгвістичних експертиз №056/24п від 12.01.2022 року, записи імені по батькові [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є ідентичними /а.с. 16/. З відповіді Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 08.12.2021 року вбачається, що у зміні договору найму на квартиру [ADDRESS] було відмовлено, оскільки в документах на спірну квартиру містяться розбіжності в написанні прізвища та по батькові [PERSON] та відсутній документ, який підтверджує, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] являються однією і тією особою /а.с. 17/. Згідно із ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.3 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 61 ЖК України встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до вимог частини першої статті 63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до положень статті 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із частин першої, другої статті 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Тобто за змістом вказаної норми закону будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків наймача та членів його сім`ї (ст. 64 ЖК), члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму. Згідно із правовою позицією Верховного Суду, викладеної в постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Із врахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що оскільки наймач житлового приміщення [PERSON] (бабуся позивача) померла, а позивач [PERSON] вселилася в квартиру як член сім`ї наймача і з 1996 року на законних підставах постійно проживає в квартирі до сьогоднішнього дня, несе витрати по її утриманню, законність її проживання не оспорено, вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом відповідачем протягом усього часу проживання позивача не заявлялось, відтак позовні вимоги про визнання права користування квартирою підлягають задоволенню. Разом з тим, вимога про визнання позивачем наймачем квартири не підлягає до задоволення, оскільки останньою не доведено, що нею попереднім наймачем укладався договір найму та що їй відповідачами було відмовлено в укладенні з нею договору найму з причин невизнання за нею житлового права. Разом з тим, визання за нею права право користування квартирою, що за адресою: [ADDRESS] достатньою мірою відновлює її права і є достатнім для звернення до відповідачі з питанням укладення договору житлового найму. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені сторонами у зв`язку з розглядом справи слід віднести на їх рахунок.

Outcome: dismissed