Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-04 00:00:00

У вересні 2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Позивач посилається на те, що [INFO] помер його батько, [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на спадкове майно. 25.11.2020 батько оформив заповіт на ім`я відповідача, якій заповів все своє майно. Позивач вважає, що оспорюваний заповіт батько не підписував, текст заповіту написаний іншим почерком та мовою, яку не розумів померлий, відтак просить визнати заповіт недійсним. Ухвалою суду від 13.09.2021 у справі відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче судове засідання з повідомленням сторін. 27.09.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому позовні вимоги не визнаються з огляду на наступне. Оскаржуваний заповіт вчинено з дотриманням вимог законодавства, відтак підстави для визнання його недійсним відсутні. Ухвалою суду від 27.10.2021 призначено по справі почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставлено наступне питання: Чи виконаний рукописний текст в заповіті від 25.11.2020 після слів: «…видається заповідачу» та підпис в графі «ПІДПИС» [PERSON] чи іншою особою? У травні 2022 року матеріали справи повернуто до суду без виконання ухвали суду від 27.10.2021, в зв`язку з чим провадження по справі поновлено. Представник позивача заявив клопотання про повторне направлення матеріалів справи для виконання ухвали суду від 27.10.2021. 05.07.2022 ухвалою суду клопотання представника позивача про повторне направлення матеріалів справи на експертизу цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання заповіту недійсним - залишено без задоволення. Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені в установленому законом порядку. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, просили відмовити у задоволенні позову на підставі обставин, викладених у відзиві. Третя особа в судове засідання не прибула, про розгляд справи повідомлена в установленому законом порядку. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, заслухавши пояснення відповідача, її представника, дослідивши матеріали справи, зважаючи на положення ст. 223 ЦПК України, приходить до висновку про розгляд справи за наданими доказами та відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.11.2020 [PERSON] , [INFO] на випадок смерті склав заповіт, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Демчик В.В., зареєстровано в реєстрі № 830, яким заповів дружині, [PERSON] , [INFO] все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати [PERSON] на день смерті і на що за законом він матиме право. [INFO] [PERSON] помер, про що Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва) видано свідоцтво про смерть Серії [NUMBER] , актовий запис 21533. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно. Позивач вважає, що оспорюваний заповіт батько не підписував, текст заповіту написаний іншим почерком та мовою, яку не розумів померлий, відтак просить визнати заповіт недійсним. Статтею 11 ЦК України визначено підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, а саме: цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Так, цією нормою Кодексу визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4. ст. 207 цього Кодексу. Як вбачається з тексту оспорюваного заповіту, складеного 25.11.2020 [PERSON] , розуміючи значення своїх дій, добровільно, без будь-якого насильства, примусу, як фізичного так і морального, на випадок смерті зробив таке розпорядження: все його майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати [PERSON] на день смерті і на що за законом він матиме право заповів дружині [PERSON] . Зміст ст.ст. 1233-1235,1241,1254,1307 ЦК України [PERSON] нотаріусом роз`яснено. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем та власноручно ним підписаний. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, захисту у судовому порядку підлягає порушене, невизнане або оспорюване право. Відповідно до ст.ст. 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. За змістом ч. 3 ст. 203 ЦК України однією із загальних вимог, дотримання якої необхідно для дійсності правочину, є вимога щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність з підстав, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 01.06.2016 в справі № 920/1771/14, від 06.07.2016 в справі № 910/1891/14, від 21.09.2016 в справі №902/841/15, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України покладено на кожну зі сторін обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів, які б засвідчували, що на момент складання заповіту від 05.11.2020 заповідач важко хворів, заповіт не підписував, української мови не розумів. Також судом не встановлено, що при складанні заповіту були порушені вимоги діючого законодавства. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України). Відповідно до положень частини другої-четвертої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Із змісту наведених норм права вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Відповідно до статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України(частина третя статті 1247 ЦК України). Як встановлено судом, оспорюваний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Демчик В.В. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем та власноручно підписаний ним. Приватним нотаріусом встановлено особу заповідача, перевірено її дієздатність, роз`яснено заповідачу зміст статей 1241, 1307 ЦК України, встановлено її дійсну волю на розпорядження майном на випадок її смерті та посвідчено особистий підпис на заповіті. Посилання позивача на те, що заповідач перебував у хворобливому стані та не міг підписати оспорюваний заповіт жодним чином матеріалами справи не підтверджуються. Крім того, інші доводи представника позивача щодо оскарження правочину не спростовують висновків суду щодо правомірності заповіту та не потребують детального обґрунтування. Разом з тим, судом враховано, що під час складання оспорюваного заповіту [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем у якому народилась спільна дитина. Відтак, воля заповідача, виражена у формі заповіту є волевиявленням померлого та не викликає сумнівів у її правомірності. За результатами розгляду справи суд дійшов висновку, що обґрунтованість вимог позивача спростовуються змістом оспорюваного заповіту та іншими матеріалами справи, які не містять доказів відсутності вільного волевиявлення заповідача та недостатньої дієздатності заповідача на момент складання заповіту і порушення визначених законом умов його складання. Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи встановлені судом обставини справи, приходить до висновку, що вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed