Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

16.07.2021 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє позовних вимог Київський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якому просить: визнати [PERSON] , громадянина України, [INFO] , батьком дитини [PERSON] , [INFO] ; внести зміни до актового запису про народження дитини [PERSON] , [INFO] , яка народилася у місті Одесі, Одеської області (свідоцтво про народження серія [NUMBER] , видане Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1402 від 26.08.2010р.),зазначивши батьком дитини [PERSON] , громадянина України, [INFO] , та видати нове свідоцтво про народження, залишивши дитині [PERSON] прізвище « [PERSON] »; стягнути з [PERSON] , громадянина України, [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки (однієї чверті) усіх видів заробітку (доходу)платника аліментів [PERSON] , але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з моменту подачі позову до суду та до досягнення дитиною віку 18 років, тобто до [INFO] ; стягнути з [PERSON] , громадянина України, [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , всі понесені судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що під час фактичних шлюбних відносин з [PERSON] [INFO] народилась їх спільна дочка [PERSON] . Запис про батька у свідоцтві про народження був здійснений зі слів матері, оскільки батько дитини відмовився, надати відповідну заяву до органів РАЦС. Однак, навіть в силу відмови батька від реєстрації доньки, відповідач продовжував підтримувати відносини з позивачкою та їх спільною дитиною. Відповідач фактично визнав доньку своє рідною, однак участі у належному матеріальному утриманні не приймав. У 2011 році сторони припинили будь-які стосунки, однак батько із дитиною спілкується, але утримує її матеріально. Не бажання батька дитини - відповідача у справі, визнати та документально підтвердити своє батьківство у відношенні до дочки [PERSON] , [INFO] , а також той факт, що відповідач усунувся від виконання зобов`язання щодо утримання дочки, зумовило звернення [PERSON] до суду з дійсним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Луняченку В.О.. Ухвалою суду 24.09.2021 відкрито провадження у справі. В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги щодо визнання батьківства підтримала в повному обсязі, щодо стягнення аліментів на дитину також підтримала позовні вимоги та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради як орган опіки та піклування в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів має право звернутись кожна особа. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 2005 по 2011 роки перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких [INFO] народилась [PERSON] . Відповідно до ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду. Батько дитини відмовився від звернення з відповідною заявою про батьківство до органів РАГС, у зв`язку з чим відомості про батька в актовому записі про народження дочки внесені зі слів матері, відповідно до положення ст. 135 ч.1 СК України. Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] фактично визнавав своє батьківство відносно дочки [PERSON] , 2010 року народження, на докази чого до матеріалів справи надано фотокартки, з яких вбачається, що відповідач був присутнім на виписці дитини та матері з пологового будинку. Також з позивачем надано як доказ присутності батька у житті доньки і інші фотокартки, на яких батько перебуває разом з дочкою. З матеріалів справ вбачається, що відповідач, був присутнім у житті доньки до періоду припинення фактичних шлюбних відносин батьків. Дійсне також підтверджено показами свідків, [PERSON] та [PERSON] , які в судовому засіданні підтвердили факт перебування [PERSON] та [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, від яких останні мають спільну дитину 2010 року народження, яку назвали [PERSON] . Також свідки надали суду свідчення щодо того, що [PERSON] у їх присутності говорив, що [PERSON] його дочка, тим самим визнаючи своє батьківство. Ухвалою суду від 11.11.2021 року у справі була призначена генетична експертиза на вирішення питання чи є [PERSON] , [INFO] біологічним батьком дитити - [PERSON] , [INFO] . Згідно зі ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Законодавством визначено перелік осіб, які вправі звернутися з позовом про визнання батьківства, зокрема, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні, у таких справах позови осіб, зазначених у ч. 3 ст. 128 СК приймаються до судового розгляду, якщо, зокрема дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері. Як встановлено судом, запис про батька при реєстрації народження дитини був здійснений за заявою матері на підставі ч. 1ст. 135 СК України. Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них (постанова ВС від 12 лютого 2020 року у справі №527/938/18). Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи (постанова ВС від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц). Однак для відібрання біологічних зразків [PERSON] неодноразово за викликами до закладу судово- медичних експертиз не з`являвся. Ухвалою суду від 11.11.2021 року роз`яснено положення ст. 109 ЦПК України, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Згідно ухвали від 01.03.22 року поновлено провадження у даній справі у зв`язку із неможливістю проведення експертизи, оскільки відповідач для відбору зразків неодноразово не з`являвся. Разом з тим, підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статей 89 і 110 ЦПК України, згідно з якими суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами. Згідно частини четвертої, пунктів 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Європейський суд з прав людини вказував, що необхідність захисту третіх осіб може виключати можливість змусити їх пройти будь-яке медичне обстеження, а саме ДНК-тест. Зокрема, якщо третьою особою є дитина (див., зокрема: MIKULIC v. CROATIA, № 53176/99, § 64, ЄСПЛ, 07 лютого 2002 року, BAGNIEWSKI v. POLAND, № 28475/14, § 54, ЄСПЛ, 31 травня 2018 року). Однак, стороною відповідача не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження наявності об`єктивних причин, які виключають можливість проходження ним ДНК-тесту. У частині першій статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На переконання суду, системне та неодноразове ухилення [PERSON] від проведення судової молекулярно-генетичної експертизи шляхом нез`явлення його до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів свідчить про його небажання встановити об`єктивну істину за допомогою висновку щодо походження дитини, та спростувати доводи позивача про його батьківство щодо дитини. Суд констатує, що факт ухилення [PERSON] від участі у проведенні судової молекулярно-генетичної експертизи у справі шляхом неодноразової неявки до експертної установи для відбору зразків, при наявності необхідних для цього умов, унеможливило проведення вказаної експертизи, при тому, що сторонам було роз`яснено про наслідки ухилення від участі в експертизі. Відповідно до частини першої статті 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Згідно частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Зважаючи на те, що Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року), тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) станом на сьогоднішній день є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини, доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ, враховуючи обставини справи, покази свідків, що між собою не узгоджуються, чутливість правовідносин, в яких виник спір, суд вважає, що встановлення факту кровного споріднення між батьком і дитиною не може вважатися об`єктивним за відсутності висновку судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи. Зазначене узгоджується з роз`ясненнями Верховного Суду, викладеними у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 201/11183/16-ц (провадження № 61-23601св18). Разом з тим, при вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька. На переконання суду біологічний батько не повинен повністю виключатись з життя своєї дитини і це відповідатиме інтересам дитини. Суд враховує обставини, встановлені із пояснень позивача в судовому засіданні, а саме те, що запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень здійснено за прізвищем та громадянством матері - [PERSON] , а ім`я та по батькові батька дитини- [PERSON] записано за її вказівкою відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Суд вважає, що не відповідає інтересам дитини поведінка батька [PERSON] , дії якого направлені на повне виключення біологічного батька [PERSON] з життя своєї дитини, які привели до фактичного припинення стосунків між дитиною та її батьком. Таким чином, з урахуванням встановлених у справах обставин та досліджених доказів у їх сукупності суд дійшов висновку про те, що оскільки запис в свідоцтво про народження дитини [PERSON] , [INFO] , про батька останнього був зроблений за вказівкою матері на підставі ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, із застосування наслідків ухилення від проведення призначеної судом експертизи, визначених ст. 109 ЦПК України, суд вважає встановленим кровне споріднення між відповідачем по справі та дитиною, а тому, позовні вимоги про визнання [PERSON] батьком дитини [PERSON] , [INFO] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка судом вказують на наявність підстав для задоволення позовної заяви [PERSON] про визнання відповідача батьком [PERSON] , [INFO] , та внесення змін до актового запису. Відповідно до п. п. 20 п. 1 Розділу III Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Згідно з п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5 - підставою для внесення змін в актовий запис цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Відтак рішення суду щодо визнання батьківства є підставою для внесення відповідних змін до актового запису про народження. Щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, суд зазначає наступне. Частина 5 статті 183 Сімейного кодексу України наголошує на те, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Позивач здійснює догляд за малолітньою дочкою [PERSON] , 2010 року народження, вона проживає з нею, що підтверджено відповідною довідкою та знаходиться на її утриманні, між позивачем та відповідачем не досягнуто угоди щодо порядку участі та розміру матеріального утримання дитини. Згідно з нормами ч.1 та 2 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення повноліття. Згідно з вимогами ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Нормами ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Судом встановлено, що син виховується позивачем і потребують матеріальної допомоги, відповідач працездатний, відомостей щодо наявності на його утриманні інших осіб у суду не має. Оцінивши надані докази в сукупності та з урахуванням того, що дочка проживає з матір`ю, суд приходить до висновку, що позов в частині вимог щодо стягнення аліментів з [PERSON] на утримання дочки 2010 року народження у твердій грошовій сумі у розмірі ј частки (однієї чверті) усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з моменту подачі позову до суду - 16.07.2021 року та до досягнення дитиною віку 18 років, тобто до [INFO] підлягає задоволенню. Згідно зі ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд роз`яснює, що відповідно до положення ст. 192 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп. - за подання до суду позовної заяви в частині стягнення аліментів, а також 908,00 грн. на користь позивача за вимогу щодо визнання батьківства.

Outcome: approved