Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди завданої залиттям квартири, в якому просить стягнути з відповідача на її користь відшкодування завданої матеріальної шкоди в розмірі 30185 гривень, а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати, а саме: витрати пов`язані із забезпеченням доказів в розмірі 2000 гривень, судовий збір в розмірі 908 гривень, витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 10000 гривень. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликається на те, що їй належить квартира [ADDRESS] . Квартира складається із двох кімнат кухні та комунальних вигод, загальною площею 66.5 м2. Позивач вказує, що комісією в складі членів ЛКП «Старий Львів», 19.03.2021р було складено акт огляду її квартири і встановлено, що: «...в квартирі [ADDRESS] було виявлено, що на стіні вбиральні та коридору є сліди замокання, залиття відбулося зі сторони квартири № 7 , яка знаходиться вище поверхом. Комісією в складі членів ЛКП «Старий Львів» [PERSON], начальника тех. відділу [PERSON], слюсаря сантехніка [PERSON], провели обстеження квартири [ADDRESS] . При обстежені було виявлено, що на стелі та стіні вбиральні та коридору є сліди замокання. Залиття відбулося зі сторони кв. № 7 в цьому будинку, яка знаходиться вище поверхом, про що складаний даний акт. Власником даної квартири є відповідач по справі [PERSON] .» Позивач зазначає, що вартість відновлювального ремонту її квартири становить 30185 гривень. Оскільки відповідач відмовився добровільно відшкодувати завдану шкоду, позивач вимушена звернутися до суду. У зв`язку з наведеним, позовні вимоги просить задовольнити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 02.11.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 03.06.2022 року від представника відповідача ? адвоката Лавріва В.П. надійшли письмові пояснення щодо позовних вимог. Відповідно до даних пояснень, представник відповідача вважає, що позивач не довела суду порушення її прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, а тому позовні вимоги є такими що не підлягають задоволенню. Вказує, що оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази укладання Договору та виконання замовлення щодо визначення вартості ремонтно-відновлювальних робіт пошкодженого майна, представлений позивачкою документ не може братись до уваги з огляду на його нікчемність. Також, звертає увагу на те, що позивач не долучила доказів належності на праві власності квартири [ADDRESS] відповідачу [PERSON] , в тому числі і в період часу в якому відбулось ймовірне залиття квартири позивачки, чим фактично належним чином не обґрунтувала свої позовні вимоги. Таким чином, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача подала до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримала. В судовому засіданні 19 травня 2022 року позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві. В судове засідання 20 вересня 2022 року відповідач та його представник не з`явилися. Представник відповідача подав до суду заяву, згідно якої просив завершити розгляд справи та ухвалити рішення. В судовому засіданні 19 травня 2022 року позовні вимоги заперечив, вказав, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та наведені заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, заслухавши доводи учасників процесу, суд прийшов до наступних висновків, виходячи з наступних доводів, мотивів та міркувань. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7873336 від 26.07.2020. 19 березня 2021 року комісією ЛКП «Старий Львів» було проведено обстеження вищевказаної квартири, при якому виявлено, що на стіні вбиральні та коридору є сліди замокання, залиття відбулося зі сторони квартири № 7 , яка знаходиться вище поверхом, про що складено відповідний акт. З акту комісії ЛКП «Старий Львів», який затверджений директором вказаного підприємства 25 червня 2021 року встановлено, що 17 травня 2021 року проведено обстеження квартири [ADDRESS] . При обстежені виявлено сліди замокання стелі та стін приміщення вбиральні і коридору. Залиття відбулося зі сторони квартири № 7 , яка знаходиться поверхом вище. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 301865903 від 01.06.2022 року, власником квартири [ADDRESS] (яка знаходиться поверхом вище) є відповідач [PERSON] . Вищевказаним витягом спростовуються доводи представника відповідача щодо того, що позивач не надала доказів належності на праві власності квартири [ADDRESS] відповідачу. З метою встановлення дійсної вартості відновлювальних робіт та матеріалів у пошкодженій залиттям квартирі, позивач звернулася до суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] , що діє на підставі сертифікату суб`єкта оціночної діяльності № 975/18, виданим Фондом державного майна України 17 грудня 2018 року, та на підставі Договору про надання послуг, щодо проведення незалежної оцінки для надання звіту про визначення вартості ремонтно-відновлювальних робіт та матеріалів пошкодженого майна внаслідок залиття її квартири. У відповідності до звіту №371н/10-21, що складений 15 липня 2021 року, вартість відновлювального ремонту, необхідного для ліквідування наслідків залиття квартири [ADDRESS] , становить 30 185 грн. без ПДВ. Статтею 322 ЦК України встановлено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 151 ЖК, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Статтею 177 ЖК встановлено, що громадяни зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об`єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під`їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування. Відповідно до вимог статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із ч. 3 ст. 156 Житлового кодексу України власник квартири та члени його сім`ї повинні дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Згідно ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Наведені положення унормовують загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. При цьому, юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина, і за відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. В свою чергу, шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння шкоди. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення є зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому за положеннями ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Крім того, аналіз наведеної норми права з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку про те, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене, з урахуванням визначених процесуальними кодексами принципів змагальності й диспозитивності, саме на відповідача у даній категорії справ покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди особі, майно/здоров`я якої постраждало внаслідок неналежного утримання об`єкта. Наведене відповідає позиції Верховного Суду у постанові від 04 березня 2019 року у справі №752/20375/15-ц, провадження № 61-16031св18. У відповідності до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а тому збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Таким чином, враховуючи вищенаведені положення, обов`язковому з`ясуванню у процесі розгляду даної справи підлягає: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Оцінюючи надані позивачем докази по справі, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки такі докази знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку між собою та іншими матеріалами справи є достатніми та достовірними, не спростовані відповідачем та його представником у процесі судового розгляду. За вказаних обставин, суд вважає доведеним, що внаслідок неналежного виконання відповідачем обов`язку з утримання квартири [ADDRESS] у належному стані, було спричинено пошкодження у квартирі [ADDRESS] власником якої є позивач, що завдало останній матеріальної шкоди. Зважаючи на те, що звіт №371н/10-21 від 15 липня 2021 року виготовлений суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , що діяла на підставі сертифікату суб`єкта оціночної діяльності № 975/18, в суду немає підстав вважати даний звіт неналежним або недопустимим доказом, оскільки такий передбачений чинним законодавством, отриманий у спосіб визначений законом та має безпосереднє відношення до справи. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд також враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року). Отже, вирішуючи спір по суті, дослідивши доводи учасників процесу та надавши оцінку поданим суду доказам, врахувавши наведені норми матеріального права, оцінивши наведені доводи сторін, суд дійшов висновку, що позивач надала належні та допустимі докази на підтвердження завдання їй майнової шкоди, оскільки доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю (діями) її заподіювача. В свою чергу, відповідач в ході судового розгляду не спростував належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами вказані доводи позивача. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно п.п.2, 3 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, а також пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів. Таким чином, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про відшкодування йому витрат на оплату послуг суб`єкта оціночної діяльності, адже позивач змушений був до нього звертатись саме внаслідок дій (бездіяльності) відповідача, а тому з останнього також підлягають стягнення витрати позивача на оплату визначення вартості ремонтно-відновлювальних робіт пошкодженого майна, у розмірі 2000 гривень. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 908 грн. 00 коп. Оцінюючи вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України). Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Судом встановлено, що 26 листопада 2021 року позивач уклала угоду з Адвокатським Об`єднанням «Громадське професійне об`єднання адвокатів Личаківського району м. Львова «Палата адвокатів» в особі адвоката Гривни Тетяни Богданівни, про надання правничої (правової) допомоги. Відповідно до п.4 вищевказаної угоди, за надання правничої (правової) допомоги Клієнт сплачує Адвокату гонорар у розмірі 10000 гривень. Відповідно до акту про надану правничу (правову) допомогу від 03.06.2022, сторони договору встановили та погодили, що Виконавець надав в повному обсязі правову допомогу, передбачену предметом Договору від 26.11.2021, а Клієнт прийняв надану професійну правничу допомогу та зобов`язався оплатити Виконавцю 10000 гривень протягом 15 робочих днів з дня підписання Акта у погодженому розмірі. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 10 від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 12.06.2018 року по справі №462/9002/14-ц (провадження №61-9880св18), прийшов до наступних висновків: «свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом і суттю договірних правовідносин, якою за договором про надання юридичних послуг у формі представництва у суді є забезпечення балансу приватних і публічних інтересів - права особи на кваліфіковану юридичну допомогу при розгляді її справи у суді (приватний інтерес) і незалежність та безсторонність судової влади при розгляді цивільних справ (публічний інтерес). Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до позиції Верховного Суду, яка висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Отже, суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт. Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору (справи), суд приходить до висновку про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн. не є співмірним із складністю справи; виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень.

Outcome: approved