Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,12 га, кадастровий номер 1822086500:03:001:0558, розташованої за адресою [ADDRESS] , шляхом примусу відповідача [PERSON] демонтувати огорожу розташовану вздовж подвір`я (металеві стовпчики та плоский шифер) довжиною 27 метрів, частину огорожі вздовж вулиці з бетонних плит довжиною 2,5 метри та дерев`яну вбиральню, зобов`язати відповідача відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення прав та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування вимог зазначено, що він є власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1822086500:03:001:0558, але користувач суміжної земельної ділянки [PERSON] самовільно та без дозволу позивача встановив паркан на його земельній ділянці та демонтував браму виїзду на вулицю, позбавивши його можливості обслуговувати будинок, до 2011 року відповідач дійсно був власником земельної ділянки з кадастровим номером №1822086500:03:001:0461, за адресою: [ADDRESS] , проте рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 26.06.2013 року державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,12 га, серії ЯК №638250, виданий Сінгурівською сільською радою Житомирського району 04.10.2011 року на ім`я [PERSON] визнано недійсним, у зв`язку з чим позивач просить усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою. Ухвалою від 14.08.2018 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Відповідач 06.11.2018 року на адресу суду надіслав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що дійсно є власником земельної ділянки площею 0,12 га за адресою [ADDRESS] за кадастровим номером 1822086500:03:001:0568, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 01.11.2018 року позовні вимоги позивача не визнає повністю, оскільки позивач до позовної заяви долучив в якості доказу акт від 25.04.2018 року, складений депутатами Сінгурівської сільської ради [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , тобто особами, які не наділені повноваженнями для здійснення вказаного в акті огляду, які не повідомлялись про відповідальність за фіксацію в ньому недостовірної інформації, особами які не володіють достатньою компетенцією, навиками, знаннями та вміннями, які б дозволили встановити факти, зазначені в акті. Ухвалою від 20.11.2019 року провадження у справі було зупинене до вирішення цивільної справи №278/206/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Сінгурівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, третьої особи Головного управління держгеокадастру у Житомирській області про визнання недійсним та скасування реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку. 18.05.2021 року провадження у справі відновлено, оскільки 19.04.2021 року було прийнято рішення у справі №278/206/19 про відмову у задоволенні позову [PERSON] , яке набрало законної сили. В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідач подав заяву про розгляд справи без його участі, позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Судом були встановлені наступні фактичні обставини справи. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,12 га розташованої за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер №1822086500:03:001:0558 (а.с. 4). Зі змісту акта від 25.04.2018 року вбачається, що комісія в складі депутатів Сінгурівської сільської ради, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , здійснили обстеження земельної ділянки яка належить [PERSON] , що знаходиться за адресою [ADDRESS] та встановили, що за вказаною адресою вздовж подвір`я розташована огорожа (металеві стовпчики та плоский шифер) довжиною 27 метрів, дерев`яна вбиральня та частина огорожі вздовж вулиці з бетонних плит довжиною 2,5 метра (а.с. 8). Відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.12.2018 року [PERSON] є власником земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер №1822086500:03:001:0568 на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку, серії та номер ЯК №638250 виданий 04.10.2011 року (а.с. 63). Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 26.06.2013 року по справі №2-971/12 визнано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га. серії ЯК №638250 виданий Сінгурівською сільською радою Житомирського району 04.10.2011 року на ім`я [PERSON] недійсним, яке набрало законної сили 14.08.2013 року, Апеляційним судом Житомирської області рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с 60-62). Відповідно до листа Держгеокадастру ГУ Держгеокадастру у Житомирській області та акту обстеження земельної ділянки, 07.03.2019 року проведено обстеження земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 1822086500:03:001:0558, спеціалістами Управління з Держгеокадастру у Житомирській області та встановлено невідповідність кадастровому плану земельної ділянки. А саме: частина земельної ділянки, що належить [PERSON] на праві приватної власності відгороджена парканом\~зі сторони\~суміжного землекористувача\~ [PERSON] ,\~що унеможливлює\~в повній\~мірі користування\~земельною ділянкою (а.с. 106-107). Окрім цього 24.11.2021 року за клопотанням позивача по справі була призначена судова земельно-технічна експертиза. Згідно висновку експерта №520/22 від 25.01.2022 року встановлено, що фактичний розмір землекористування земельної ділянки з кадастровим номером 1822086500:03:001:0558, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , не відповідає розміру встановленому у правовстановлюючих документах. Площа фактичного користування [PERSON] становить 0,1048 га., також існує порушення меж земельної ділянки з кадастровим номером 1822086500:03:001:0558, яка належить [PERSON] з боку суміжного землекористувача [PERSON] , розмір земельної ділянки, яку на момент дослідження використовує [PERSON] становить 0,0152 га. (а.с. 175-196). Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 19.04.2021 року по справі №278/206/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, відмовлено позивачу у задоволенні позову, оскільки останнім не доведено наявність права власності на вказану земельну ділянку (а.с. 133-135). Постановою Житомирського апеляційного суду по справі №278/3255/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання недійсним та скасування реєстрації права власності на земельну ділянку, скасовано запис № 27492595 від 09.08.2018 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер №1822086500:03:001:0568 площею 0,12 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] (а.с. 156-157). Зазначені правовідносини врегульовані наступними нормативно-правовими актами. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями частини 2 статті 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно зі статтею 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (ч. 2 ст. 78 Земельного кодексу України). При цьому згідно підпункту «г» частини 1 статті 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Згідно із статтею 106 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Статтею 107 Земельного кодексу України передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням. У відповідності до змісту пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення буд-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376, зареєстрований в Мінюсті України 16 червня 2010 року № 391/17686 . За змістом пункту 3.12 вищенаведеної Інструкції закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Тобто встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не є компетенцією суду. Суд розглядає справи по відновленню меж земельної ділянки, тобто спір про поновлення права, яке існувало у разі його можливого порушення. Враховуючи що, актом обстеження земельної ділянки від 07.03.2019 року, складеного спеціалістами Управління з Держгеокадастру у Житомирській області, встановлено що частина земельної ділянки, що належить [PERSON] , на праві приватної власності, відгороджена парканом зі сторони суміжного землекористувача [PERSON] , що унеможливлює в повній мірі користування земельною ділянкою позивачем, суд дійшов висновку, що паркан, між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] розміщений на земельній ділянці, що належить позивачу, і будівництво вказаного паркану було здійснено відповідачем без урахування межових знаків, що створює позивачу перешкоди у користування належною земельною ділянкою. Відповідачем не спростовано належними, допустимими та переконливими доказами те, що паркан та вбиральню встановлено на належній [PERSON] земельні ділянці. Таким чином, розглядаючи даний спір, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню, відповідач в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, належних та допустимих доказів, які б спростували вимоги позивача не надав. Частиною 1,2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на :1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 141 ЦПК та Закону України «Про судовий збір» суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 704,80 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 8 164,00 гривень, за проведення судової земельно - технічної експертизи. На підставі та

Outcome: approved