Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

У січні 2022 року позивачка звернулась до Подільського районного суду м.Києва з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, зокрема на земельну ділянку по [ADDRESS] . Для прийняття спадщини є необхідним встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Вказала, що з померлим [PERSON] вона проживала з 2011 року як дружина та чоловік без реєстрації шлюбу, оскільки в такій реєстрації не було потреби. За час спільного проживання вели спільне господарство, мали спільний бюджет, займались благоустроєм будинку, робили там ремонт, купували меблі та інші речі домашнього побуту, всі свята проводили в колі рідних та друзів, разом відпочивали. Після смерті [PERSON] у неї залишились його особисті документи. Просила суд встановити факт, що [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період часу з 2011 року до 2021 року. Ухвалою судді Подільського районного суду м.Києва від 31 січня 2022 року справу передано для розгляду за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Після надходження справи, ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 лютого 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 квітня 2022 року відкрито провадження та призначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 24 травня 2022 року. 07 червня 2022 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з позовом, відповідач [PERSON] вказав, що він є сином померлого [PERSON] . Його тато хоч і був у дружніх стосунках з позивачкою, але ніколи вони не проживали однією сім`єю, спільних дітей не мали, коштовного майна разом не придбавали, заповіту на користь позивача не залишено. Коли тато захворів він та рідна сестра тата займались його лікуванням, несли витрати. Після смерті батька витрати на поховання та поминальний обід також несли він і рідна сестра. Вважає, що при поданні позову [PERSON] не надала доказів на підтвердження факту спільного проживання з померлим з 2011 року по 2021 рік. Просив відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 червня 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. 27 червня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивачка [PERSON] вказала, що за час спільного проживання вона та [PERSON] за спільні кошти будували житловий будинок для спільного проживання. Заповіту померлий не складав, оскільки був молодим та не хворів на жодну тяжку хворобу. Хоч і весь час [PERSON] був зареєстрований в [ADDRESS] , але дійсно проживав разом з нею. Наявність прописки не може підтверджувати дійсне місце проживання особи. Коли [PERSON] вона також несла витрати і на його лікування, і на поховання, поминальний обід. Медична документація хворого знаходиться у неї. Вважає, що подані фото підтверджують наявність сімейних відносин, почуттів одне одного, спільне проживання. Всі важливі для особи документи він зберігав у неї. Просила задоволити позов. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали. Просили позов задоволити. У судовому засіданні відповідач та його представник проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори та нотаріус Пічевська Наталія Вікторівна не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Подали суду заяву про розгляд справи за відсутності представника та прийняти рішення згідно вимог законодавства. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь в розгляді справи, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , видане Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ)). Померлий [PERSON] був батьком [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського району м.Києва. З огляду на ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. За ст. 1261 ЦК у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У ч. 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи до майна померлого [PERSON] №967/2021 встановлено, що до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулись: 25 жовтня 2021 року [PERSON] та [INFO] - [PERSON] . У ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя померлий [PERSON] заповіту не складав. Ст. 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З матеріалів спадкової справи вбачається, що померлому [PERSON] належало: земельна ділянка площею 0,1001га, кадастровий номер 3222485900:03:008:0239, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (договір дарування земельної ділянки від 10 липня 2015 року); земельна ділянка площею 0,0700га, кадастровий номер 3222486200:03:008:5271, що знаходиться за адресою: Київська область, Бучанський район, Софіївсько-Борщагівська сільська рада (свідоцтво про право на спадщину за законом від 11 грудня 2018 року); квартира [ADDRESS] (свідоцтво про право власності від 11 лютого 2009 року). Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України). Згідно з частинами першою, третьою та п`ятою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Суд виходить з того, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати частину другу статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] вказала, що встановлення факту їй необхідне для прийняття спадкового майна. Постановою державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Пічевської Н.В. від 10 листопада 2021 року відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] , у зв`язку з не підтвердженням родинних відносин, а саме проживання однією сім`єю з померлим як подружжя. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Судом також встановлено, що 24 квітня 2001 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано у відділі реєстрації громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві. Дана обставина також підтверджена копією паспорту позивача. При вирішенні спору суд враховує, що ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Водночас згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. За змістом положень ст. 29 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання. Отже, закон пов`язує місце проживання фізичної особи із фактом реєстрації у такому житлі. З копії паспорту [PERSON] вбачається, що позивачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 23 квітня 1991 року. Згідно копії паспорту померлого [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 12 грудня 1997 року. При розгляді справи позивачка не надала обґрунтованих пояснень відсутності реєстрації померлого саме за її адресою, де як вона вказувала, вони постійно проживала з 2011 року. Посилання представника позивача на те, що місце реєстрації може не збігатись з фактичним місцем проживання суд до уваги не приймає, оскільки в даному випадку позивачка не довела поважності причин відсутності такої реєстрації. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. (частини перша та друга статті 21 СК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18), та Верховним Судом у постановах від 09 січня 2020 року у справі № 186/421/17 (провадження № 48280св18); від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 (провадження № 61-17111св20) та від 01 вересня 2021 року у справі № 523/9720/17 (провадження № 61-7715св21). Згідно з постановою Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15-ц факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не вказують на те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц зазначено, що факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц, від 03 березня 2021 року у справі № 127/28507/15 належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Питання щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи та поданих сторонами доказів. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно довідки Голови ЖБК «Волга-2» №9 від 10 листопада 2021 року [PERSON] дійсно проживала однією сімєю з веденням господарства з [PERSON] в період з кінця листопада 2011 року до кінця серпня 2021 року за адресою: [ADDRESS] . Довідка видана згідно з опитуванням сусідів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно довідки Голови ЖБК «Волга-2» №18 від 17 листопада 2021 року [PERSON] дійсно проживала однією сім`єю з веденням господарства з [PERSON] в період з кінця листопада 2011 року до кінця серпня 2021 року за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки ОК «Товариство забудовників «Затишок» №42-к від 21 листопада 2021 року [PERSON] дійсно проживала однією сім`єю з веденням господарства разом з [PERSON] , починаючи з березня 2014 року (за спільні сімейні кошти) здійснювала будівництво житлового будинку на земельній ділянці з кадастровим номером 3222485900:03:008:0239, площею 0,1001га, за адресою: [ADDRESS] . Рік забудови 2015. Довідка видана згідно опитування сусідів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Подані довідки суд оцінює критично, оскільки вони містять загальні фрази, без зазначення конкретних даних щодо проживання [PERSON] та [PERSON] . Судом не були допитані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , тому визначити з яких саме міркувань вони виходили вказуючи про певні обставини, особливо що стосується спільних сімейних коштів. Щодо свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] слід вказати, що на пропозицію суду у відповідності до ч.7 ст.230 ЦПК розповісти все, що особисто відомо у справі, майже нічого не розповідали, незважаючи на те, що як вони стверджували з позивачем дружні відносини та активно приймали участь в житті [PERSON] . Крім того, покази даних свідків не містять будь-яких конкретних обставин життя позивача та померлого [PERSON] . Зокрема, свідок [PERSON] вказав, що обставин знайомства не пам`ятає, але вказав, що то було за 8 років до смерті і позивачка була представлена саме як дружина. Крім того, суд враховує, що свідки [PERSON] та [PERSON] є подругами позивача, та всі обставини сприймають зі слів саме [PERSON] . Свідки [PERSON] та [PERSON] , які є знайомими померлого [PERSON] , хоч і повідомляли суду про ведення спільного господарства, але більшість обставин їм відомі не особисто, а зі слів померлого. Натомість свідки [PERSON] (рідна сестра померлого) та [PERSON] (чоловік сестри) суду повідомили, що померлий [PERSON] постійно проживав та ніс витрати по утриманню майна по кв. [ADDRESS] . У 2015 році [PERSON] познайомив їх з [PERSON] ДО цього часу - вони її не бачили та не знали. З 2016 року [PERSON] дійсно приходила до них на свята та час від часу [PERSON] ночував не вдома, але його речі залишилась в квартирі, навіть і на час смерті - речі [PERSON] знаходяться в його кімнаті. Інші обставини щодо спільного бюджету, ведення спільного господарства відомі зі слів померлого. Показами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не було наведено конкретних доказів, а лише, що просто знають, що сторони проживали разом і що сприймали їх як пару, проте не вказували, з чого це випливає. З показів даних свідків також не можливо встановити, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, оскільки факт знайомства з рідними відбувся лише в 2015 році, а про всі інші обставини свідки повідомляли або зі слів померлого, або через особисте суб`єктивне бачення. Подані позивачкою фото, чеки, квитанції, договори не можуть підтверджувати факт ведення спільного господарства, вкладення спільних коштів у придбанні речей. Так, на квитанціях вказане прізвище [PERSON] або без вказівки покупця, але встановити де були використані речі, чи вкладені в купівлю кошти позивача, чи це були спільні кошти - не можливо (а.с.22, 23, 24, 149). Наявність двох товарних чеків за 2018 рік 2020 рік, договору за 2016 рік на [PERSON] та адресою: [ADDRESS] (а.с.146-148) не може підтверджувати наявність усталених відносин, притаманних подружжю, з 2011 року по 2021 рік, вкладення спільних коштів у придбання. Виписка з банку (а.с.15) містить лише 8 позицій перерахування коштів (1-2016 рік, 4- 2019 рік, та 3 - 2020 рік), що не може підтверджувати спільного бюджету сторін протягом тривалого часу, з 2011 року по 2021 рік. Взагалі суду не було надано доказів того, що [PERSON] та [PERSON] мали будь-які доходи, в тому числі і в спірний період з 2011 року по 2021 рік, тобто мали можливість формувати спільний бюджет, мати спільні витрати тощо, а на припущеннях суд не може будувати свою позицію. З поданих фото не можливо встановити коли та де фони були зроблені, вони підтверджують лише факт знайомства, наявних гарних відносин, почуттів між [PERSON] та [PERSON] (дані обставини не заперечувались по суті відповідачем), самі по собі фото, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не вказують на те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Посилання позивача, що у неї зберігаються документи померлого [PERSON] суд до уваги не бере та враховує, що відповідач не заперечував того факту, що [PERSON] була знайома з батьком, вони мали теплі стосунки, після його приходу з армії він проживав з татом разом у квартирі позивача, її підтримку, в тому числі й матеріальну, коли [PERSON] хворів. Також суд враховує, що у паспорті померлого [PERSON] міститься відмітка про реєстрацію шлюбу 24 січня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] . Відмітку про розірвання шлюбу між даними особами паспорт не містить. Відсутня інформація в матеріалах справи про розлучення на час розгляду справи. Позивач обмежився лише усними поясненнями, що шлюб померлий [PERSON] розірвав шлюб у 2004-2005 роках. Разом з тим, зважаючи на належність та допустимість доказів, суд враховує, що дана обставина має підтверджуватись лише письмовими доказами (свідоцтво про розірвання шлюбу, рішення суду або витяг з актового запису). Таких доказів позивач не надав, не заявив клопотання про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні, тому суд позбавлений можливості встановити чи був шлюб розірваний. За встановлених судом обставин, оцінюючи наявні у матеріалах справи докази у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачка не довела, що у неї з [PERSON] склалися усталені відносини, притаманні подружжю, а саме спільне проживання, введення спільного господарства, наявність спільних витрат, спільний відпочинок, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання майна, починаючи з 2011 року по 2021 рік. При вирішенні спорів суд не може порушувати принцип диспозитивності цивільного судочинства та виходити за межі позовних вимог. Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ст. 13 ч.ч.1, 3 ЦПК України). У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З позовної заяви вбачається, що позивач просила суд «встановити факт, що [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період часу з 2011 року до 2021 року». З огляду на те, що позивачка просить суд встановити факт спільного проживання до 2021 року, суд не приймає як належні докази та допустимі докази, оскільки вони виходять за межі заявлених позовних вимог: квитанції щодо поминального обіду, рахунки-фактури по електроенергії, медична документація, кредитний договір (а.с.21, 141-145, 152-161). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у позовних вимогах. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed