Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором. В позові вказала, що 14 січня 2020 року між нею і [PERSON] був укладений договір позики, згідно з яким позивачка позичила відповідачу грошові кошти в сумі 2 500 доларів США під 3% щомісячних, з терміном повернення до 15.01.2021 року. Відповідачем [PERSON] була дана розписка в якій зазначені сума та умови позики. В передбачений договором строк відповідач позичені гроші не повернув, на неодноразові звернення відповідав, що коштів нема. Станом на 15.01.2022 року, термін прострочення повернення боргу становить 12 місяців. Поверненню підлягає сума боргу 72125 грн. та 3% щомісячних за 24 місяці 51930 гривень, усього 124 055 гривень по курсу НБУ станом на час звернення. Прохає суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 72 125 грн., 3% щомісячних в сумі 51 930 грн. та судові витрати у розмірі 1240 грн. 55 коп. У судове засідання позивачка не зявилася, до суду надіслала клопотання про розгляд справи за її відсутності. Проти винесення заочного рішення суду не заперчувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча, відповідно до ст.128 Цивільного процесуального кодексу України, був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання належним чином, про причини своєї неявки у судове засідання не повідомив, клопотання від відповідача про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. На підставі статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів. Відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши позивача, з`ясувавши обставини справи, дослідивши докази в порядку заочного провадження, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином та в певний строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Стаття 527 ЦК України встановлює, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідно до розписки від 14.01.2020 року, боржник [PERSON] , взяв у позикодавця - [PERSON] у борг 2500 доларів США, із зобов`язанням повернути вказану суму в умовлений термін, а саме до 15.01.2021р. з виплатою 3% щомісячних (а.с.8). В обумовлений строк відповідач в добровільному порядку не виконав взяті на себе зобов`язання, отримані в борг гроші не повернув. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне задовольнити поданий позов, в частині стягнення з відповідача суму боргу за договором позики, що в еквіваленті становить 72125 грн. При цьому суд вважає, що визначений позивачем засіб погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання в національній валюті не порушує норми чинного законодавства. Що стосується стягнення відсотків, то згідно позиції ВП ВС викладеній в постанові від 28 березня 2018 року за № 444/9519/12 «Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.» Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення відсотків (ст.1048 ЦК України) за період 16.01.2021 по 15.01.2022р. в сумі 25965грн. задоволенню не підлягають, в свою чергу суд вважає обгрунтованими вимоги про стягнення 3% щомісячних передбачених договором позики за період з 14.01.2020. по 15.01.2021р. в сумі 25965грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial