Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідач 10 серпня 2011 року була зарахована на перший курс Дніпровської державної медичної академії МОЗ України. 01 вересня 2011 року між сторонами укладено угоду про підготовку фахівці з вищою освітою №116, згідно з якою відповідач зобов`язалась по закінченню навчання прибути за місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років. Відповідач не приступила до роботи, чим порушила умови угоди. Просить стягнути з відповідача витрати на навчання у розмірі 176 746,03 грн. Відповідач надала відзив, де вказує, що позовні вимоги не визнає, оскільки вважає наданий позивачем розрахунок недопустимим доказом, який не містить відомостей щодо стипендії, оплати комунальних послуг, витрат на фонд оплаті праці. Зазначає, що угода про підготовку фахівців вищої освіти від 01 вересня 2011 року за №116 є нікчемною, оскільки укладалась нею у віці 17 років без відома батьків. Після ознайомлення з матеріалами справи, вона надала матері [PERSON] вказану угоду, однак вона її не схвалила та направила претензію до Дніпровського державного медичного університету (відправлення №5010203142254). Вказує, що стипендія не входить до складу витрат, які студенти мають компенсувати замовникові. Просить у позові відмовити. Представником позивача надано відповідь на відзив, де вказано, що 01 вересня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою №116. На час укладання угоди відповідач дійсно була неповнолітньою, проте батьки не заявили претензій щодо цієї угоди, її не оскаржували, хоча не могли не усвідомлювати у якому навчальному закладі і на яких умовах навчається їх дочка, тому така угода не є нікчемною. Крім того, відповідно до п.21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 25 грудня 1997 року №367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, в тому числі і стипендії. Просить позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 28 вересня 2021 року справу передано до Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за підсудністю. Ухвалою суду від 10 грудня 2021 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 24 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 06 липня 2022 року справу передано в провадження судді Мазуренка В.В. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Судом встановлено, що на підставі рішення приймальної комісії від 10 серпня 2011 року, наказом ректора №590-ОС від 10 серпня 2011 року [PERSON] зарахована на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії МОЗ України (а.с.10-12). Наказом Міністерства охорони здоров`я України №473 від 16 березня 2021 року змінено тип та перейменовано Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» на Дніпровський державний медичний університет (а.с.24-25, 28-29). 01 вересня 2011 року між сторонами укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою №116 (а.с.9). Згідно з умовами укладеної угоди відповідач зобов`язалася прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Відповідно до наказу ректора ДЗ «ДМА» №462-ос від 23 червня 2017 року «Про завершення навчання» відповідачу присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, виданий документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання (а.с.13-14). Відповідно до наказу ДЗ «ДМА» №712-ос від 15 серпня 2017 року «Про зарахування до очної інтернатури лікарів-інтернів 2017-2018, 2019, 2020 (бюджетна основа)» [PERSON] зараховано до 1-о річної інтернатури на період з 01 серпня 2017 року по 30 червня 2018 року (а.с.15-17). Відповідно до наказу ДЗ «ДМА» №548-ос від 27 червня 2019 року «Про випуск лікарів-інтернів та провізорів-інтернів, що атестувались на визначення знань та практичних навичок спеціаліста по факультету післядипломної освіти» [PERSON] відраховано у зв`язку із закінченням навчання (а.с.18-20). На виконання умов укладеної угоди згідно з рішенням державної комісії по розподілу випускників відповідача направлено на роботу до КЗ "Криворізька міська лікарня №17"ДОР" на посаду лікаря-анестезіолога (а.с.21). Як видно із листа Департаменту охорони здоров`я відповідач не прибула для праці до вищевказаного медичного закладу (а.с.22-23). Відповідно до розрахунку грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням витрачено коштів з державного бюджету на навчання відповідача 176 746,03 грн (а.с.69). Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Таким чином, відповідач не дотримала умов угоди про підготовку фахівців з вищою освітою №116 від 01 вересня 2011 року, в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищою навчальною закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. Згідно з частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту», яка була чинною на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2011 року №116. Згідно з п.21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 25 грудня 1997 року №367 випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Зазначеними вище нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, тобто і виплати стипендії. Доводи відповідача, що стипендія не підлягає відшкодуванню підтвердження не знайшли, оскільки відповідно до вищевказаного Порядку компенсуванню підлягають всі витрати, пов`язані з навчанням. Такий правовий висновок викладений також у постановах Верховного суду від 31 жовтня 2018 року у справі №607/3681/17-ц та від 15 травня 2019 року у справі №598/760/17. Оскільки відповідачем власного розрахунку витрат, що підлягають стягненню не надано, суд погоджується із наданим позивачем розрахунком. Щодо тверджень відповідача про нікчемність укладеної угоди про підготовку фахівців з вищою освітою №116 від 01 вересня 2011 року суд зазначає таке. Відповідно до статті 32 ЦК України фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років має неповну цивільну дієздатність. Крім дрібних побутових правочинів фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; а також самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Всі інші правочини неповнолітня особа вчиняє лише за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування. Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з частиною першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього кодексу. Вказаний правочин може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Частиною першою статті 221 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні. Батьки відповідача, протягом одного місяця не заявили претензії позивачу щодо вчинення угоди №116 від 01 вересня 2011 року. Тобто, в силу приписів частини першої статті 221 ЦК України, вказаний правочин вважається ними схваленим. Як видно із опису вкладення до цінного листа №5010203142254, матір`ю відповідача [PERSON] на ім`я Дніпровського державного медичного університету лише 01 лютого 2022 року було направлено повідомлення - претензія (про нікчемність правочину, який укладений між [PERSON] та «Дніпропетровська медична академія міністерства здоров`я України», угоди про підготовку фахівця з вищою освітою за №116 від 01 вересня 2011 року (а.с.64). Крім того, відповідач [PERSON] , будучи вже повнолітньою, не розірвала угоду, не зверталася до суду із заявою про визнання її недійсною або такою, що порушує її права та інтереси, належним чином виконувала умови угоди, відвідувала заняття та виконувала навчальний план, приймаючи таким чином виконання умов угоди зі сторони навчального закладу, що спростовує заперечення відповідача в цій частині. Аналогічний правовий висновок, висловлений у постанові Верховного суду від 24 липня 2019 року у справі №607/4359/15-ц. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2 651,20 грн.

Outcome: approved