Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

У лютому 2020 року позивач [PERSON] , в особі свого представника адвоката Кравець Д.М., звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з [PERSON] на її користь шкоду, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в загальному розмірі 208087,61 грн. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказала, що 29.10.2018 приблизно о 21 год. 30 хв. у будівлі станції технічного обслуговування автомобілів, яка знаходиться на території приватної садиби за адресою: [ADDRESS], сталась пожежа, внаслідок якої було повністю знищено транспортний засіб марки «Fiat Doblo», д.н.з. [NUMBER] , який належить на праві власності позивачу [PERSON] . За вказаним фактом пожежі в провадженні Голосіївського УП ГУНП у м. Києві перебуває кримінальне провадження №12018100010010008 від 30.10.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України. Згідно Звіту №71/11/18 про оцінку вартості збитку, нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу від 20.11.2018 вартість матеріального збитку становить 118087,61 грн. У відповідності до Технічного висновку №132 щодо встановлення причин пожежі, яка сталася 29.10.2018 приблизно о 21 год. 30 хв. за адресою: [ADDRESS], встановлено, що найбільш ймовірною причиною пожежі, яка сталася 29.10.2018 приблизно о 21 год. 30 хв. за адресою: [ADDRESS] , - є теплове займання горючих елементів у перекритті від димохідної труби під час топлення твердопаливного котла без догляду внаслідок порушення вимог Правил пожежної безпеки в України (розділ IV п. 2.13) та прокладання димоходу опалювальних печей поверхнею горючих основ. Відповідач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що саме відповідач, як власник джерела підвищеної небезпеки, відповідно до ст. ст. 1187, 1192 ЦК України несе цивільно-правову відповідальність за завдану позивачу матеріальну шкоду у розмірі 18087,61 грн., оскільки не забезпечила належне утримання майна. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду, яку оцінює у розмірі 90000,00 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 06.02.2020 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 06.05.2020 до суду надійшов відзив, у якому відповідач заперечила проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки кримінальне провадження №12018100010010008 від 30.10.2018 здійснюється на підставі заяви [PERSON] , яка є потерпілою від протиправних дій з боку третіх осіб, вона не є завдавачем шкоди майну та здоров`ю позивача. Крім того, заявлено клопотання про відшкодування понесених відповідачем витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 27000,00 грн. Відповідно до протоколу повторного розподілу справ автоматизованою системою документообігу в суді від 23.06.2020 вказана цивільна справа розподілена судді Мазуру Ю.Ю. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.01.2021 витребувано від Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві (03039, м. Київ, вул. Голосіївська, 15) для огляду в судовому засіданні матеріали кримінального провадження №12018100010010008 від 30.10.2018. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.04.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з?явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, свого представника до суду не направила, заяв чи клопотань про розгляд справи за її відсутності до суду не надійшло. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з?явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та зазначила, що заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що 29.10.2018 приблизно о 21 год. 30 хв. у будівлі станції технічного обслуговування автомобілів, яка знаходиться на території приватної садиби за адресою: [ADDRESS], сталась пожежа, внаслідок якої було повністю знищено транспортний засіб марки «Fiat Doblo», д.н.з. [NUMBER] , який належить на праві власності позивачу [PERSON] відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Відповідно до Звіту про оцінку вартості збитку, нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу від 20.11.2018 №71/11/18 вартість матеріального збитку, нанесеного власнику транспортного засобу марки «Fiat Doblo», д.н.з. [NUMBER] , становить 118087,61 грн. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.02.2018 відповідач [PERSON] прийняла спадщину померлого [PERSON] , яка складається із земельноi дiлянки площею 0,1000 гектарів, кадастровий номер 8000000000:82:414:0232, розташованої за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки: для будiвництва і обслуговування житлового будинку, господарських будiвель і споруд, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 51030962 від 23.02.2018 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 115127822 від 23.02.2018. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.02.2018 відповідач [PERSON] прийняла спадщину померлого [PERSON] , яка складається з житлового будинку під номером [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 51030913 вiд 23.02.2018 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №115129465 вiд 23.02.2018. Технiчний паспорт на садибний (iндивiдуальний) житловий будинок за адресою: [ADDRESS] виданий на iм`я відповідача [PERSON] ( [ADDRESS] , [NUMBER]). Частинами 1, 2 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкоди, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Аналіз норм чинного цивільного законодавства України свідчить про те, що закріпленні ст. 1166 ЦК України норми, стосовно відшкодування майнової шкоди відносяться до правил генерального делікту, адже умовами застосування цих норм є завдання майнової шкоди неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діям (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача цієї шкоди. За правилами генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього її заподіювача. Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності). Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом. Схожої правової позиції дотримується і Верховний Суд, який у абз. 1 п. 2 постанови від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ з позовами про відшкодування шкоди» зазначив, що розглядаючи позови про відшкодування шкода суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. За приписами ч. ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Тлумачення ст. 1187 ЦК України свідчить, що зобов`язання про відшкодування майнової шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди та її результатом - шкодою. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених ст. 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах: від 05.06.2019 у справі № 466/4412/15-ц; від 15.08.2019 у справі № 756/16649/13-ц; від 02.10.2019 у справі № 447/2438/16-ц; від 11.12.2019 у справі № 601/1304/15-ц. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у і тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1: частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що і відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. У п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з п.7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Як вбачається з матеріалів кримінального провадження №12018100010010008 від 30.10.2018, досудовим розслідуванням встановлено, що 29.10.2018 приблизно о 21 год. 30 хв., невстановлена особа, перебуваючи за адресою: [ADDRESS], умисно пошкодила чуже майно шляхом підпалу, а саме: приміщення СТО; транспортний засіб марки «Fiat Doblo», д.н.з. [NUMBER] , чим заподіяла майнової шкоди в особливо великих розмірах. За даним фактом 30.10.2018 слідчим відділом Голосіївського УП ГУНП у м. Києві розпочато досудове розслідування за №12018100010010008 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України. Із матеріалів кримінального провадження №12018100010010008 від 30.10.2018 вбачається, що відповідач [PERSON] є потерпілою по даному кримінальному провадженню. У відповідності до Технічного висновку №132 щодо встановлення причин пожежі, яка сталася 29.10.2018 приблизно о 21 год. 30 хв. за адресою: [ADDRESS], встановлено, що найбільш ймовірною причиною пожежі є теплове займання горючих елементів у перекритті від димохідної труби під час топлення твердопаливного котла без догляду внаслідок порушення вимог Правил пожежної безпеки в України (розділ IV п. 2.13) та прокладання димоходу опалювальних печей поверхнею горючих основ. У зв`язку з тим, що вказана версія встановлення причин пожежі згідно Технічного висновку №132 є найбільш ймовірною, ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11.03.2019 задоволено клопотання слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві Романюка О.А. та призначено у кримінальному провадженні №12018100010010008 від 30.10.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, проведення судової пожежно-технічної експертизи. Відповідно до Висновку експерта від 28.11.2019 №14-372, наданого Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України, встановити місце знаходження осередку пожежі в будівлях станції технічного обслуговування автомобілів, розташованих за адресою: [ADDRESS], не представляється можливим у зв`язку з відсутністю достатніх вихідних даних; встановити причину виникнення пожежі не представляється можливим у зв`язку з тим, що місце знаходження осередку пожежі не визначене. Оцінивши в сукупності надані докази суд виходить з того, що винуватість відповідача у спричиненні передбаченої позовом шкоди позивачеві залишилась недоведеною, а пожежа є непереборною силою, причини виникнення якої є невстановленими. Відсутній також безпосередній причинний зв`язок між завданою шкодою позивачеві та діями відповідача, та жоден з наданих доказів на обґрунтування позову не містить в собі висновків про те, що саме відповідач будь-яким чином причетна до виникнення пожежі, що її поведінка є чи була неправомірною, що і в кінцевому випадку привела до спричинення шкоди позивачу. Інших належних доказів про дійсні причини виникнення пожежі, з визначенням винних осіб, суду не надано, а дослідженими письмовими доказами спростовано презумпцію вини відповідача. Отже, посилання позивача на ст. 1187 ЦК України не знайшло свого підтвердження та спростовується матеріалами кримінального провадження №12018100010010008 від 30.10.2018. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в загальному розмірі 208087,61 грн. Щодо розподілу судових витрат між сторонами, слід зазначити наступне. Положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Водночас, відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як вбачається із матеріалів справи, 29.04.2020 між відповідачем [PERSON] та адвокатом Органюк Юрієм Юрійовичем укладено Договір-доручення про надання правничої допомоги. У наведеному у відзиві на позовну заяву детальному описі робіт (наданих послуг) зазначено, що адвокатом Органюк Ю.Ю. надано відповідачу наступні послуги: попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин; вивчення та правовий аналіз матеріалів справи; написання відзиву на позовну заяву; написання заяв, адвокатських запитів, клопотань; загальна участь у судових засіданнях. На виконання умов вказаного договору відповідачем [PERSON] сплачено адвокату Органюк Ю.Ю. грошові кошти у розмірі 27000,00 грн., про що свідчить Квитанція до прибуткового касового ордера від 04.05.2020 №04/05. Проаналізувавши наведений у відзиві на позовну заяву детальний опис робіт (послуг), наданих адвокатом Органюком Ю.Ю. відповідачу, а також подані документи, беручи до уваги клопотання позивача про зменшення витрат на оплату послуг адвоката, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача до 10000,00 грн., що відповідає критерію реальності наданих адвокатом послуг, розумності їхнього розміру конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, кількості судових засідань, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги. За таких обставин, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн., оскільки саме такий розмір судових витрат є документально обґрунтованим та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Outcome: approved