Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, відповідно до якого просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період часу з травня 2014 року по липень 2018 року; визнати житлову квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1111887046101), підвальне приміщення № XIX в будинку [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1111964446101) та транспортний засіб марки «Toyota Highlander», р.н. [NUMBER] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; в порядку поділу спільної сумісної власності визнати за [PERSON] право власності на Ѕ ідеальну частку житлової квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1111887046101), та Ѕ ідеальну частку підвальних приміщень № XIX в будинку [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1111964446101); в порядку поділу спільної сумісної власності визнати за [PERSON] право власності на Ѕ ідеальну частку транспортного засобу марки «Toyota Highlander», р.н. [NUMBER] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у 2007 році в м.Полтава вона познайомилася з відповідачем, а з травня 2014 року по 01.07.2018 року проживала з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу. До лютого 2015 року спільно проживала з батьками відповідача у м.Долина Івано-Франківської області. Після цього орендували квартиру [ADDRESS] , а 01.10.2015 року переїхали у м.Львів, де проживали в орендованій квартирі. 06.12.2016 року за спільні кошти вони придбали житлову квартиру [ADDRESS] , куди переїхали проживати 31.01.2018 року. Крім того, ними за спільні кошти придбано підвальне приміщення ХІХ (113) за цією ж адресою, а 07.07.2017 року - автомобіль марки «Toyota Highlander» р.н. [NUMBER] . Право власності на квартиру, підвальне приміщення та автомобіль зареєстровано одноосібно за відповідачем. Оскільки вказане майно придбано в період перебування у фактичних шлюбних відносинах, просить встановити в судовому порядку відповідний факт, визнати згадане вище майно спільною сумісною власністю і провести його поділ, оскільки в добровільному порядку відповідач відмовляється від проведення поділу. Відповідач не погодився та в особі повноважного представника подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Не заперечує факту знайомства з позивачем, проте зазначає, що стосунки між сторонами не були такими, що притаманні подружжю. Сторони мали окремий бюджет, не вели спільного побуту, часто конфліктували. В свою чергу, спірна квартира, підвальне приміщення та автомобіль придбані за особисті кошти відповідача, а також кошти, які він отримав в позику та від своїх батьків, які мають таку фінансову можливість та які 01.03.2016 року, тобто за 22 дні до придбання спірної квартири відчужили квартиру [ADDRESS] , а грошові кошти з цього в сумі 238000,0 гривень передали відповідачу для придбання спірної квартири. Позивач натомість не приймала жодної участі у придбанні квартири. Крім того, в день придбання спірного автомобіля, він відчужив свій попередній автомобіль марки «Mitsubishi Outlender», 2006 року випуску, який був ним придбаний у 2007 році і саме за ці кошти, які є його особистою власністю, придбавався спірний автомобіль. Просить у задоволенні позову відмовити. У відповіді на відзив представник позивача наводить аргументи, аналогічні мотивам позову та крім цього зазначає, що батьки відповідача надавали фінансову допомогу не для придбання спірної квартири, а для придбання квартири сестри відповідача, і саме цієї квартири стосуються надані відповідачем докази про проведення ремонтних робіт. Що стосується наданих відповідачем розписок про отримання позики, такі кошти він зобов`язаний був повернути ще до придбання спірної квартири, а з позикодавцем [PERSON] він познайомився наприкінці 2015 року та не міг отримати від нього позику у 2013 році. Що стосується автомобіля марки «Mitsubishi Outlender», 2006 року випуску, такий також придбавався під час спільного проживання. При цьому, не заперечує, що після його відчуження був придбаний спірний автомобіль. Дані про доходи батьків відповідач також заперечує, оскільки такі не вказують яким був чистий прибуток, при тому, що навіть цих коштів не було достатньо для придбання двох квартир. Правом на подання заперечень на відповідь на відзив сторона відповідача не скористалась. Позовна заява поступила до суду 26.12.2019 року. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 22.01.2020 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Одночасно з позовом представник позивача подала до суду заяву про забезпечення позову. Суд своєю ухвалою від 30.12.2019 року, таку заяву задовольнив частково та в порядку забезпечення позовних вимог заборонив відповідачу [PERSON] відчужувати квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1111887046101), та підвальне приміщення № ХІХ в цьому будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1111964446101). В подальшому, за відповідною заявою представника позивача суд роз`яснив резолютивну частину ухвали про забезпечення позову від 30.12.2019 року, про що постановив відповідну ухвалу від 13.01.2020 року, в якій вказав про необхідність заборонити відповідачу [PERSON] відчужувати квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1111887046101), та підвальне приміщення ХІХ в цьому будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1111964446101), шляхом внесення відповідних записів про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1111887046101), та підвальне приміщення ХІХ в цьому будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1111964446101) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. За відповідними клопотаннями представників позивача та відповідача суд проводив судові засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду для допиту свідків, а також з використанням власних технічних засобів, про що постановив відповідні ухвали від 20.10.2021 року, 22.10.2021 року, 23.11.2021 року, 17.12.2021 року та 03.08.2022 року. Крім того, на підставі відповідної заяви представника позивача, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 18.09.2020 року в порядку забезпечення позовних вимог накладено арешт на транспортний засіб марки «Toyota Highlander», р.н. [NUMBER] , 2011 року випуску, об`єм двигуна 3456 см.куб., який належить на праві власності [PERSON] , шляхом заборони його відчуження. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Також, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Інтереси сторін представляли адвокати, а відтак, в силу вимог ст.221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність учасників справи з їхніми правами і обов`язками та роз`яснювати їх. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 25.11.2020 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Цією ж ухвалою суд задовольнив заяву представника відповідача про виклик свідків від 26.05.2020 року, а також частково задовольнив заяву представника позивача про виклик свідків від 26.05.2020 року, 17.09.2020 року, відмовивши в частині допиту як свідка відповідача, оскільки останній не надав своєї згоди на такий допит. В свою чергу, суд відмовив у задоволенні клопотань представника позивача про призначення судової технічної експертизи документів та про долучення додаткових доказів. Як наслідок, під час розгляду справи по суті, суд за відповідним клопотанням сторони позивача допитав свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . За відповідним клопотанням сторони відповідача суд допитав свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Інших свідків, про яких згадується в клопотаннях сторін суд не допитував оскільки сторони на цьому не наполягали та в цій частині відмовились від своїх клопотань. Після закриття підготовчого провадження представник відповідача подав клопотання про долучення додаткових доказів, а саме висновку судової експертизи № 3636/3637 від 05.03.2021 року, в якому також просив поновити строк подання доказів. Ухвалою суду від 25.03.2021 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання, суд задовольнив дане клопотання та долучив подані докази, оскільки про збір таких доказів було заявлено ще на стадії підготовчого провадження. Крім того, 05.09.2022 року представник позивача подав до суду заяву про уточнення позовних вимог (уточнення правової позиції). Ухвалою суду від 12.09.2022 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання, суд відмовив в прийнятті такої заяви, оскільки за змістом статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог чи змінити предмет або підстави позову виключно до закінчення підготовчого засідання. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позивач та її повноважний представник під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримали. Дали пояснення, аналогічні змісту позовних вимог та наголосили, що між сторонами існували відносини, які притаманні подружжю і для придбання спірного майна використовувались спільні кошти, в тому числі кошти позивача. Просять позов задовольнити. Відповідач та його представник під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечили, вважаючи такий недоведеним. Наголосили, що відносини між сторонами не мали ознак сімейних і тому, набуте відповідачем майно є його особистою власністю, яке також набуте за його особисті кошти. Просять у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на таке. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.13-15), відповідач є власником підвального приміщення ХІХ (113) за адресою: [ADDRESS] , а також квартири [ADDRESS] . Підставою виникнення права власності є, серед іншого, договір про участь у Фонді фінансування будівництва виду А № 574/146 від 04.03.2015 року та № 574/227 від 23.05.2016 року (т.2 а.с.32-37, 26-31, 60-67), договір про зміну довірителя в зобов`язаннях (уступку права вимоги) № 27 від 23.05.2016 року (т.2 а.с.39-40), додаткова угода до договору про участь у Фонді фінансування будівництва виду А від 23.05.2016 року (т.2 а.с.30-31), акти прийому-передачі від 28.10.2016 року (т.2 а.с.48, 68). Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийнято 09.12.2016 року. Також, до матеріалів справи долучено копії відповідних витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.2 а.с.49-50, 69-70). Крім того, згідно відповіді РСЦ МВС у Львівській області (т.1 а.с.7-8) у власності відповідача наявний автомобіль марки «Toyota Highlander» р.н. [NUMBER] , який придбано 04.07.2017 року, чого відповідач не оспорює. Сторони у зареєстрованому шлюбі не перебувають і не перебували на момент придбання зазначеного майна. Також, сторони не перебувають у будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі, чого останніми не оспорюється. Допитані в судовому засіданні свідки дали такі покази. Зокрема, свідок [PERSON] , яка є зведеною сестрою позивача суду пояснила, що з відповідачем познайомилась приблизно у 2009 - 2010 роках, який на той час зустрічався з позивачем. В подальшому, відповідач переїхав до м.Долина Івано-Франківської області, а згодом до нього для постійного проживання переїхала позивач. Проживали вони спільно як сім`я, мали спільний бюджет, спільно відпочивали, а на 25-річчя позивача відповідач зробив їй пропозицію. У 2016 році запрошували її на [PERSON] . В квітні 2016 року вивчали питання придбання власного житла в будинку, де проживала сестра відповідача. Свідок [PERSON] , яка знайома з позивачем з квітня 2016 року і яка працювала дизайнером суду пояснила, що на прохання позивача розробила попередній дизайн квартири на [ADDRESS] . В цей час познайомилась з відповідачем і вважала, що він з позивачем є чоловіком та дружиною. Розрахунок з нею за надані дизайнерські послуги проводила позивач. Свідок [PERSON] , яка знайома з позивачем з 2015 року надала практично аналогічні покази. Позивач розповідала, що проживає зі своїм чоловіком у м.Долина Івано-Франківської області та розповідала їй про спільний відпочинок. Спільно з ними свідок не відпочивала. Свідок [PERSON] , яка познайомилась з позивачем у 2015 році також підтвердила факт спільного проживання позивача з відповідачем та крім цього вказала, що позивач консультувалась з її чоловіком з приводу ремонту квартири по [ADDRESS] . Бачили світлини їхнього спільного відпочинку. Спільно з ними свідок не відпочивала. Свідок [PERSON] , яка познайомилась з позивачем в травні 2016 року пояснила, що за відомою їй інформацією позивач та відповідач спочатку проживали в м.Долина Івано-Франківської області, а потім переїхали до м.Львова, де також спільно проживали. Така інформація їй відома від співробітників компанії, де працювала спільно з позивачем. Інформацією відносно автомобіля не володіє. Свідок [PERSON] , яка познайомився з позивачем в листопаді 2016 року пояснила, що позивач завжди називала відповідача своїм чоловіком, спільно з ним проживала, їздили на відпочинок. Лише два роки тому дізналась, що сторони не перебувають в зареєстрованому шлюбі. Обізнана про факт купівлі квартири, допомагала позивачу різними порадами. Свідок [PERSON] , суду пояснив, що позивач познайомила його з відповідачем у 2013 році, назвавши його своїм хлопцем. Наступна зустріч відбулась у 2014 році в Туреччині. У 2015 році позивач повідомила, що переїжджає у м.Долина Івано-Франківської області для проживання з відповідачем. В подальшому дізнався, що сторони переїжджають до м.Львова. В 2016 році зустрівся з позивачем у м.Прага Чеської Республіки та цього ж року дізнався від позивача про придбання нею та відповідачем квартири. У 2017 році бачив відповідача, який повідомив, що робить ремонт в придбаній квартирі. Свідок [PERSON] , який проживав під час навчання з відповідачем протягом трьох навчальних років пояснив, що хоча сторони і були у відносинах, проте не проживали як сім`я, при спільних відпочинках кожен мав свій бюджет. У 2012 році запрошував відповідача на весілля і той приїхав разом з позивачем. В 2015 році був у відповідача і на його думку відносини між сторонами не змінились. Від відповідача в подальшому дізнався про придбання ним квартири у м.Львові. Свідок [PERSON] , який також навчався з відповідачем надав аналогічні покази, що й свідок [PERSON] та крім цього вказав, що відповідач повідомив про придбання квартири, кошти на яку йому надали батьки. Чи надавала кошти позивач на придбання квартири свідку невідомо. Свідки [PERSON] та [PERSON] , які є подружжям та знайомі з відповідачем суду пояснили, що сторони проживали разом проте їхні відносини не були сімейними. Свідок [PERSON] також повідомив, що кошти на квартиру відповідач збирав самостійно і йому у цьому допомагали батьки. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідача суду пояснила, що відповідач вперше познайомив її з позивачем у 2009 році та представив як свою знайому. В подальшому, позивач проживала разом з відповідачем у них вдома в м.Долина Івано-Франківської області, після чого переїхали у м.Львів. Спільного бюджету між сторонами не було і їхні відносини не були сімейними. Кошти для придбання квартири належали особисто відповідачу. Майстрів для ремонту квартири знайшла особисто. Аналогічні за змістом покази надала свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою відповідача. З метою встановлення факту спільного проживання та, як наслідок, поділу зазначеного майна позивач звернулась до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Таким чином, з огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд перед вирішенням питання про поділ майна повинен вирішити, чи доводиться зібраними доказами факт спільного проживання позивача та відповідача. В залежності від установленого підлягає вирішенню питання про поділ зазначеного майна та про джерела його набуття. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України). Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (частини перша та друга статті 21 СК України). При цьому, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 644/6274/16-ц вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. У постанові від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Отже, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, суд має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок їхньої спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Таким чином, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 572/1868/19 (постанова від 07.09.2022), для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. На думку суду, в справі яка розглядається вказані факти не знайшли свого підтвердження. Так, надані стороною позивача банківські виписки (т.1 а.с.16, 17) підтверджують здійснення розрахунків лише за період травень 2018 року і жодним чином не підтверджують, що кошти використовувались в інтересах сім`ї та на її потреби. Дублікати квитанції про оплату житлово-комунальних послуг (т.1 а.с.18-22) стосуються оплати лише за один місячний період - квітень 2018 року. Розрахунок витрат (т.1 а.с.27-30) сформований особисто позивачем, що підтверджено в судовому засіданні стороною позивача. Суд не може вважати такі докази належними, оскільки відсутні дані про джерело доходів та крім цього, ними не підтверджуються факт здійснення витрат саме на потреби сім`ї не говорячи вже про те, що відсутні дані про час виготовлення такого доказу. Інформація про доходи позивача за період з 2014 по 2018 роки, які отримані нею як фізичною особою-підприємцем (т.1 а.с.31-42) теж не можуть підтверджувати фактів витрачання їх в інтересах сім`ї та не підтверджують існування спільного бюджету з відповідачем, наявність між ними взаємних прав та обов`язків, що притаманні подружжю. Те саме стосується переписки позивача щодо придбання будівельних матеріалів, меблів та іншого обладнання, необхідного для ремонту (т.1 а.с.44-129), оскільки ніщо не свідчить про те, що така переписка стосується саме спірної квартири і що всі ці дії робились за погодженням з відповідачем в процесі ведення спільного побуту. При цьому, попри ухвалення цього рішення на користь відповідача аналогічною є позиція суду і щодо доказів про придбання будівельних матеріалів та витрат, які надані останнім (т.2 а.с.104-122, 166-171, 173-185), оскільки відсутні докази про їх використання саме для ремонту спірної квартири. Однак, квитанції ПП [PERSON] від 25.12.2017 та від 26.08.2018 (т.2 а.с.172) та ФОП [PERSON] (т.2 а.с.128) навпаки підтверджують, що саме відповідач здійснив замовлення меблів для встановлення у спірній квартирі та сплатив відповідний аванс. Доказів про участь в таких витратах безпосередньо позивача матеріали справи не містять. Що стосується показів свідків, допитаних за клопотанням позивача, суд до таких ставиться критично. Зокрема, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 531/295/19 (постанова від 08.12.2021) для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12.12.2019 у справі № 466/3769/16, від 27.02.2019 у справі № 522/25049/16-ц, від 11.12.2019 у справі № 712/14547/16-ц, від 24.01.2020 у справі 3 490/10757/16-ц. Однак, у справі яка розглядається, надана свідками інформація відома їм або зі слів позивача, або на підставі оцінки ними поодиноких фактів, на основі яких і формувалась їхня думка про наявність між сторонами сімейних зав`язків. При цьому, жоден із вказаних свідків не зміг категорично висловитись про існування між сторонами взаємних прав та обов`язків, які притаманні подружжю у період з травня 2014 року по липень 2018 року. Також, суд критично ставиться до наданих стороною позивача спільних фотографій, які долучені до матеріалів справи (т.2 а.с.238-242), в тому числі на флешносії (т.1 а.с.130), які суд оглянув в судовому засіданні, оскільки такі не підтверджують наявність між сторонами саме сімейних зав`язків протягом травня 2014 року - липня 2018 року. Таким чином, матеріалами справи не підтверджено фактів існування між сторонами спільного побуту та взаємних прав і обов`язків, які притаманні подружжю, а отже, відсутні підстави для висновку, що спірне майно, набуте внаслідок спільної праці позивача і відповідача, як сім`ї, тобто внаслідок їхніх спільних або індивідуальних трудових зусиль. Тому, суд відмовляє у задоволенні вимоги про встановлення факту спільного проживання сторін у період з травня 2014 року по липень 2018 року, і, як наслідок, відмовляє у задоволенні вимог про визнання спірної квартири і автомобіля спільною сумісною власністю та їх поділ, оскільки за відсутності встановленого факту спільного проживання таке майно слід вважати особистою власністю відповідача. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову у відповідності до вимог частини дев`ятої статті 158 ЦПК України, слід скасувати заходи забезпечення позову, які вжиті ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 30.12.2019 року з врахуванням ухвали Личаківського районного суду м.Львова від 13.01.2020 року та ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 18.09.2020 року. Також у зв`язку з відмовою в позові, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представник відповідача зробив відповідну заяву щодо подання доказів про витрати відповідача на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення. Як наслідок, суд розгляне вказане питання пізніше, або ж залишить таку заяву без розгляду у випадку неподання доказів про такі витрати протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

Outcome: dismissed