Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій після уточнення позовних вимог просить суд скасувати наказ №142 від 19.07.2022 року за підписом начальника квартино-експлуатаційного відділу м. Луганськ, яким з 19.07.2022 року припинено збереження середнього заробітку на весь час проходження військової служби за контрактом працівника Збройних Сил України [PERSON] , інспектору з обліку та розподілу житлової площі. Просить поновити виплату середнього заробітку на весь час військової служби за контрактом працівнику квартино-експлуатаційного відділу м.Луганськ [PERSON] відповідно до наказу №97 від 17.05.2022 року з 19.07.2022 року, який становить 16951,72 грн. Просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 04.06.2021 року [PERSON] прийнято на роботу та призначено з 07.06.2021 року на посаду економіста з договірних та претензійних робіт. З 01.07.2021 року позивача переведено на посаду інспектора з обліку та розподілу житлової площі за її згодою. 17.05.2022 року Наказом №27-рс командира військової частини [NUMBER] [PERSON] прийнято на військову службу за контрактом осіб рядового складу, з позивачем укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 3 роки. 17.05.2022 року Наказом №97 [PERSON] увільнено від роботи з 17.05.2022 року на час проходження військової служби за контрактом із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку на строк відповідно до вимог чинного законодавства. Однак, 19.07.2022 року на підставі внесених змін до законів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 №2352-ІХ та Кодексу законів про працю України, позивачу з 19.07.2022 року припинено збереження середнього заробітку на весь час військової служби за контрактом. Даний наказ не відповідає вимогам законодавства, оскільки вказані зміни були внесені на підставі Закону, який набув чинності 19.07.2022 року, тобто після того, як позивач була прийнята на військову службу, а тому на [PERSON] розповсюджується дія Закону, яка діяла на 07.05.2022 року. Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення. З урахуванням викладеного просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представником відповідача надано суду відзив в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначив, що наказом начальника Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ №97 від 17.05.2022 року було увільнено працівника Збройних Сил України [PERSON] з 17.05.2022 року, на час проходження військової служби за контрактом, зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-ІХ (далі - ЗУ №2352), який набув чинності 19.07.2022 року, у статтю 119 КЗпП України внесено зміни в частині виключення норми щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. У зв`язку з цим, наказом начальника КЕВ м. Луганськ №142 від 19.07.2022 року було припинено з 19.07.2022 року збереження середнього заробітку на весь час військової служби за контрактом працівнику ЗСУ [PERSON] . Крім того зазначив, що відповідно до коментаря Міністерства економіки України до Закону №2352 вказано, що враховуючи, що прикінцевими та перехідними положеннями Закону не визначено особливостей застосування норми частини третьої статті 119 КЗпП, то з дня набрання чинності Закону за працівниками, призваними (прийнятими) до дня набрання чинності Законом на військову службу, слід зберігати лише місце роботи (посаду). Такого висновку можна дійти з огляду на рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 р. № 1-рп/99, рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 1997 р. № 4-зп, рішення Конституційного Суду України (Перший сенат) від 12.07.2019 року №5-р(І)2019, п. 1 Постанови Кабінету міністрів України №168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». З урахуванням викладеного в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави від 12.08.2022 року було відкрито провадження і ухвалено проводити розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Судом встановлено, що відповідно до витягу з наказу №108 від 04.06.2021 року працівника Збройних Сил України [PERSON] прийнято на роботу до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Луганськ та призначено на посаду економіста з договірних та претензійних робіт. Відповідно до витягу із наказу №127 від 01.07.2021 року працівника Збройних Сил України [PERSON] економіста з договірних та претензійних робіт переведено на посаду інспектора з обліку та розподілу житлової площі. Відповідно до витягу із наказу №27-рс від 17.05.2022 року [PERSON] прийнято на військову службу за контрактом осіб рядового складу та присвоєно первинне військове звання «РЕКРУТ», та призначено на посаду діловода тилу. Відповідно до витягу з наказу №97 від 17.05.2022 року працівника [PERSON] , інспектора з обліку та розподілу житлової площі, увільнено від роботи з 17 травня 2022 року на час проходження військової служби за контрактом із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку на строк відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до витягу із наказу №142 від 19.07.2022 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-ІХ та оновленої з 19.07.2022 року ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України [PERSON] припинено з 19.07.2022 року збереження середнього заробітку на весь час військової служби за контрактом. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-ІХ було внесено зміни до ч.3 ст.119 КЗпП України. Вказаний закон набрав чинності 19.07.2022 року. Вказаним законом ч.3 ст.119 КЗпП України була викладена в такій редакції: «За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"». Таким чином, починаючи з 19.07.2022 року не зберігається середній заробіток за особами, визначеними в ч.3 ст.119 КЗпП України. В коментарі Міністерства економіки України до Закону №2352 вказано, що враховуючи, що прикінцевими та перехідними положеннями Закону не визначено особливостей застосування норми частини третьої статті 119 КЗпП, то з дня набрання чинності Закону за працівниками, призваними (прийнятими) до дня набрання чинності Законом на військову службу, слід зберігати лише місце роботи (посаду). Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 р. № 1-рп/99 зазначає, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. У рішенні від 03 жовтня 1997 р. № 4-зп Конституційний Суд України зазначає, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 05.04.2001 № 3-рп/2001, закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи У абзацах четвертому, п`ятому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Перший сенат) від 12.07.2019 року № 955-VIII зазначено, що за змістом частини першої статті 58 Конституції України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. Крім того, у рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі про страхові виплати Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим, які здійснюються і відшкодовуються Фондом, встановлюються державою з урахуванням його фінансових можливостей. Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2). Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 р. № № 5-р/2018 зазначається, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права» (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016). Суд бере до уваги, що постановою КМ України від 28 лютого 2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», а саме пунктом 1 вказаної постанови встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Беручи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що наказ відповідача №142 від 19.07.2022 року про припинення позивачці з 19.07.2022 року збереження середнього заробітку на час військової служби за контрактом, є правомірним і не підлягає скасуванню. В зв`язку з цим не підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування вказаного наказу і про поновлення виплати середнього заробітку на весь час військової служби за контрактом працівнику квартино-експлуатаційного відділу м.Луганськ [PERSON] відповідно до наказу №97 від 17.05.2022 року з 19.07.2022 року, який становить 16951,72 грн. Посилання представника позивача на те, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-ІХ немає зворотної дії в часі, не спростовують висновків суду. Вказаний закон не діє на правовідносини, які мали місце до 19.07.2022 року, не стосується виплат середнього заробітку чи нарахувань середнього заробітку до 19.07.2022 року. Суд бере до уваги і заперечення відповідача у своєму відзиві про те, що з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності вказаним Законом, роботодавець, вправі припинити збереження заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності Законом. Беручи до уваги, що суд відмовляє в задоволенні всіх позовних вимог, судові витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. відносяться на рахунок позивача і відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed