Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту сумісного проживання зі спадкодавцем на момент смерті, в якому просила суд: ?Встановити факт сумісного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини [INFO] . В обґрунтування своїх позовних вимог з урахуванням їх уточнень, посилалася на те, що 13 жовтня 1996 року [PERSON] (батько позивача), [PERSON] (мати позивача), [PERSON] (позивач), [PERSON] (син позивача) та [PERSON] (брат позивача) отримали свідоцтво про право власності по 1/5 частці на квартиру [ADDRESS] . 26 липня 2013 року батько та мати позивача вирішили подарувати свої частки квартири позивачці, що підтверджується договором дарування від 26 липня 2013 року який був зареєстрований в реєстрі за № 3180 та був посвідчений приватним нотаріусом Батовою Л.Г.. [INFO] [PERSON] помер, а [INFO] померла [PERSON] . 15 лютого 2018 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про визнання договору дарування не дійсним. Оскільки позивач на момент відкриття спадщини після смерті батька в 2014 році постійно проживала з ним то з заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом що відкрилася після смерті батька звернулася лише 11 червня 2020 року. Однак постановою нотаріуса від 11 червня 2020 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки позивачем пропущено встановлений законом шести місячний термін. Тому позивач просила суд встановити факт сумісного проживання із її батьком на час відкриття спадщини [INFO] . Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 червня 2020 року справа за указаної заявою передана для розгляду судді Демидовій С.О. (т. 1 а.с. 25). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (т. 1 а.с. 26). До суду 16 липня 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с. 27). Ухвалою суду від 17 липня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] (т. 1 а.с. 28-29). Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися про день та час слухання справи повідомлялися належним чином. Фактичні обставини встановленні судом 13 жовтня 1996 року [PERSON] (батько позивача), [PERSON] (мати позивача), [PERSON] (позивач), [PERSON] (син позивача) та [PERSON] (брат позивача) отримали свідоцтво про право власності по 1/5 частці на квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 4). 26 липня 2013 року батько та мати позивача вирішили подарувати свої частки квартири позивачці, що підтверджується договором дарування від 26 липня 2013 року який був зареєстрований в реєстрі за № 3180 та був посвідчений приватним нотаріусом Батовою Л.Г. (т. 1 а.с. 6-8). [INFO] [PERSON] помер (т. 1 а.с. 9), а [INFO] померла [PERSON] (т.1 а.с. 10). 15\~лютого 2018\~року [PERSON] \~звернувся до\~Жовтневого районного\~суду м.\~Дніпропетровська з\~позовною заявою\~про \~визнання договору\~ дарування\~не дійсним.\~Рішенням Жовтневого\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська \~від 16\~січня 2019\~року,\~яке \~постановою Верховного\~Суду від\~01\~квітня 2020\~року залишено\~без змін,\~ \~позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, про визнання недійсним договору дарування квартири задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири від 26.07.2013р., розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений між дарувальниками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і обдарованою [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Людмилою Григорівною, зареєстрований в реєстрі за № 3180 (т. 1 а.с. 13-17). [PERSON] з заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилася після смерті батька, звернулася лише 11 червня 2020 року. 11 червня 2020 року постановою нотаріуса від 11 червня 2020 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки позивачем пропущено встановлений законом шести місячний термін (т.1 а.с. 12). Тому позивач просила суд встановити факт сумісного проживання із її батьком на час відкриття спадщини [INFO] . Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 3 ст.\~1268\~ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За правилами, встановленими в п. 3.21 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270\~Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як зазначено в п. 1.13 вказаного Порядку якщо останнє місце проживання спадкодавця було на території України, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, нотаріусу подається відповідна заява спадкоємця. Відповідно до п. 23 Постанови №7 від 30 травня 2007 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. В п. 2 Постанови № 7 від 30 травня 2007 року «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України роз`яснює , що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/95 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.\~1258\~ЦК України\~спадкоємці за\~законом одержують\~право на\~спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених\~статтею 1259\~цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1272 ЦК України передбачено, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Як вбачається з матеріалів цивільної справи факт постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини [INFO] підтверджується: Копією страхового свідоцтва [PERSON] від 10 липня 1993 року за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 117) Копією листа замовлення № 1 С на установку вікна на ім`я [PERSON] від 23 липня 2008 року за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с.118) Копією договору № 0310216926 від 15 січня 2016 року «Про надання населенню послуг з газопостачання» за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та ТОВ «Дніпропетровськгазбуд» (т. 2 а.с. 120-121) Копією протоколу зборів жильців буд. [ADDRESS] , від 16 березня 2016 року у якому вказано присутніх мешканців будинку [PERSON] (т. 2 а.с.122) Копією медичного направлення до лікаря від 02 серпня 2014 року, в якому адреса мешкання [PERSON] зазначена [ADDRESS] (т.2 а.с. 117). Копією квитанції № 1/353 від 11 липня 2016 року про сплату комунальних платежів [PERSON] за адресою [ADDRESS] (т. 2 а.с.124-125) Актом про фактичне місце проживання [PERSON] від 10 листопада 2021 року за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с.126) Актом про не проживання [PERSON] за місцем реєстрації за адресою [ADDRESS] віж 02 листопада 2021 року (т. 2 а.с. 127) \~ \~ \~ \~Допитані в судовому засідання свідки [PERSON] та [PERSON] також підтвердили факт проживання позивача разом зі своїм батьком на момент його смерті. Оцінюючи усі докази які було досліджені судом у ході судового засідання в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вищевказаними доказами підтверджується те, що [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] разом зі своїм батьком [PERSON] , який помер [INFO] . Підводячи підсумок викладеному, суд вважає, що при розгляді справи позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі викладеного,

Outcome: approved