Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що він та відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] . [PERSON] із самого народження проживає і зареєстрований разом із ним (позивачем) та перебуває повністю на його утриманні. Доглядати за сином допомагає його (позивача) мати [PERSON] , яка залишила роботу, щоб доглядати за внуком. Він (позивач) займається вихованням сина, піклується про його здоров`я та забезпечує всім необхідним. Через шість місяців після народження сина [PERSON] відповідач залишила сім`ю без жодних на те причин та пояснень. У період з 2018 року по теперішній час відповідач сина відвідала не більше п`яти разів, востаннє приїздила в червні 2019 року. Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування, не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає сину доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі та не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. До народження сина [PERSON] відповідач від іншого чоловіка мала іншу дитину, яку також залишила на батька і не займається її вихованням. Він (позивач) звертався до органу опіки та піклування Носівської міської ради Чернігівської області з метою отримання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача. Рішенням № 149 від 25 червня 2020 року орган опіки та піклування Носівської міської ради Чернігівської області затвердив висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина [PERSON] . Відповідач була присутня на засідання комісії, надавала свої пояснення, але жодних наполягань та дій, щоб забрати сина [PERSON] до себе не вчиняла. Він (позивач) вважає, що відповідач свідомо і навмисно не турбується про сина, повністю ігнорує потреби дитини та матеріально не допомагає. Він (позивач) не має наркологічних та психіатричних захворювань, працює штампувальником цеху товарів народного попиту у ТОВ «Броварський алюмінієвий завод», має належний фінансовий стан, може фінансово забезпечити всім необхідним себе і свого сина [PERSON] . [PERSON] просив суд: - позбавити [PERSON] батьківських прав щодо сина [PERSON] , [INFO] ; - визначити місце проживання сина [PERSON] з ним (позивачем) за місцем його проживання або перебування, зареєстрованим у встановленому законом порядку; - стягувати з [PERSON] аліменти на його користь на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви і до його повноліття. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав, які зазначені у позовній заяві, просили їх задовольнити, позивач пояснив, що відносини з відповідачем не склалися, коли сину було 6-7 місяців, остання зібрала свої речі, пішла із сім`ї та залишила його з дитиною. З того часу відповідач вкрай рідко спілкується з сином та надає матеріальну допомогу на його утримання, була присутня лише на першому дні народженні сина. Він (позивач) не виганяв відповідача з дому та не забороняє їй спілкуватися з сином. Відповідач приїздила на засідання органу опіки та піклування, але до сина не приходила. У судовому засіданні відповідач та її представник позов не визнали повністю, просили відмовити у його задоволенні, відповідач пояснила, що з 2019 року вона проживає в с. Макарівка Бобровицького району. З першим чоловіком вона (відповідач) перебувала у зареєстрованому шлюбі, у період якого народився син, який на даний час проживає з батьком. З позивачем вона проживала без реєстрації шлюбу, після конфлікту пішла з сім`ї. Вона (відповідач) була присутня на першому дні народженні сина [PERSON] , періодично пересилає кошти на його утримання. Вона (відповідач) хотіла б забрати сина до себе. У судовому засіданні представник третьої особи підтримала позовні вимоги, пояснила, що позивач звертався до органу опіки та піклування Носівської міської ради Чернігівської області з приводу позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина [PERSON] . На засідання комісії викликалися сторони, з ними проводилася бесіда, у ході якої підтвердилася інформація про те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки відносно сина [PERSON] , з червня 2019 року жодного разу не приїздила до нього. У зв`язку із цим на засіданні було затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина [PERSON] . У судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання, суть яких зводиться до того, що по вихідних та святкових днях вона часто буває у гостях у позивача, бачить, що доглядом за сином [PERSON] та його вихованням займається позивач та його мати [PERSON] , яка звільнилася з роботи, щоб у період відсутності позивача доглядати за внуком. Позивач водить сина [PERSON] в дитячий садок, купує йому ліки, спілкується переодягає. Зі слів [PERSON] їй (свідку) відомо, що відповідач періодично надає матеріальну допомогу, але це буває дуже рідко. У судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання, суть яких зводиться до того, що вона проживає по сусідству з позивачем, орієнтовно один раз у тиждень приходить до нього в гості, бачить, що вихованням та утриманням сина [PERSON] займається позивач та його мати [PERSON] . Відповідач проживала разом із позивачем орієнтовно до досягнення їх сином [PERSON] 5-7 місяців. Востаннє вона (свідок) бачила відповідача, коли [PERSON] було 6 місяців. [PERSON] розповідала їй (свідку), що дзвонила до відповідача, після чого остання перерахувала кошти в розмірі 600 грн. У зв`язку із неявкою 12 вересня 2022 року в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України встановлено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З матеріалів справи (а.с. 8) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 8). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] проживає разом із батьком (позивачем) в [ADDRESS] . Відповідач самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, протягом тривалого часу проживає окремо від сина [PERSON] , його життям не цікавиться, не виявляє бажання спілкуватися з ним та приймати участі у його вихованні, матеріальну допомогу на утримання сина надає рідко, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування, не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає сину доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі та не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, що підтверджується поясненнями сторін, показаннями свідків, матеріалами справи та обставинами, викладеними у висновку органу опіки та піклування Носівської міської ради Чернігівської області, затвердженому рішенням виконавчого комітету міської ради № 149 від 25 червня 2020 року (а.с. 10-12). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем та її представником не надано суду доказів на спростування вказаних обставин щодо ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню сина [PERSON] . З матеріалів справи (а.с. 10-12) вбачається, що орган опіки та піклування Носівської міської ради Чернігівської області вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] . Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, частин 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. У судовому засіданні встановлено, що у 2018 році, тобто після фактичного припинення спільного проживання сторін, син [PERSON] залишився проживати з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та перебуває на його утриманні. У зазначеному будинку створені всі необхідні умови для проживання сина [PERSON] , вихованням якого постійно займаються позивач та його мати [PERSON] . [PERSON] є вихованцем Носівського ДНЗ № 1 «Барвінок». Відповідач проживає окремо в с. Макарівка Бобровицького району Чернігівської області, що підтверджується матеріалами справи. З матеріалів справи (а.с. 14-15; 16-17; 49) вбачається, що позивач є працевлаштованим, отримує стабільний дохід, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стороною відповідача не доведено наявність будь-яких істотних обставин, що зумовлювали б недоцільність проживання сина [PERSON] разом із батьком, жодних доказів, які б негативно характеризували позивача, як батька, суду не надано. Ураховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач не зверталася до органу опіки та піклування чи суду з питанням визначення місця проживання дитини та не вчиняла жодні дії, направлені на зміну місця проживання дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст. 166 СК України встановлено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідач та її представник не надали суду доказів про те, що відповідач надає матеріальну допомогу на утримання сина [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, працездатний вік відповідача, а також інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований на законі, а тому підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн. та в дохід держави судовий збір в сумі 1 816 (908+908) грн. за вимоги про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини, яка не була оплачена позивачем при зверненні до суду. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved