Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Оскільки позивач сплачує всі видатки по житловому приміщенню та комунальні платежі, в яких відповідачі участі не беруть, факт реєстрації відповідачів в цьому приміщенні створює позивачу перешкоди в користуванні, тому позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2022 року відкрито провадження по цій справі. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2022 року залучено до участі у справі Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в якості третьої особи без самостійних вимог за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач надала до суду заяву про слухання справи за його відсутністю, на позовних вимогах наполягав. Відповідачі надали до суду заяви про визнання позову в повному обсязі та просили слухати справу за їх відсутності. Третя особа: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з`явився, був сповіщений належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених сторонами письмових доказів. 30 січня 1987 року, згідно ордеру №677 серії ПР, [PERSON] з сім`єю була надана двокімнатна квартира жилою площею 30,59 кв. м., загальною площею 51 кв. м. В склад сім`ї, на той час коли була надана квартира входили: позивач по справі - [PERSON] , його дружина - [PERSON] , дочка - [PERSON] та дочка - [PERSON] . У 1993 році старша дочка [PERSON] вийшла заміж і через деякий час із своєю дочкою [PERSON] та чоловіком переїхали з квартири позивача на інше місце постійного проживання, де і зареєструвалися. В 2004 році вийшла заміж молодша дочка [PERSON] , яка [INFO] народила сина [PERSON] , який також став проживати разом із позивачем та його дружиною, та був зареєстрований по квартирі. У 2010 році дочка [PERSON] свій шлюб з [PERSON] розірвала, залишившись з сином проживати в спірній квартирі. В 2017 році дочка позивача [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] і з сином [PERSON] переїхала до нього проживати. З того часу і по теперішній дінь ні позивач, ні його дружина не знають, де дочка з внуком проживають. Раніше дочка періодично дзвонила їм і повідомляла, що у них все добре. В теперішній час зв`язку з дочкою і внуком вони з дружиною не мають. Усі останні п`ять років вони з дружиною проживають в квартирі [ADDRESS] двоє, несуть усі комунальні та інші необхідні витрати по утриманню квартири. Разом з ними в квартирі залишаються бути зареєстрованими, як нібито проживаючі, відповідачі по справі, які ніякі витрати на утримання квартири не несуть. Останнє відоме позивачу з дружиною місце проживання відповідачів, це вказана його квартира, про що свідчать довідки про склад сім`ї, видані Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 10.08.2022 року. За весь час з 2017 року, відповідачі в квартирі не появлялися, не проживали і не здійснювали ніяких дій, які б свідчили про те, що вони мають намір в подальшому користуватися помешканням в наданій позивачу квартирі, а також добровільно не знімаються з реєстраційного обліку квартири. Про те, що відповідачі не проживають в квартирі за місцем реєстрації, складено акт за участю свідків, засвідчений ОСББ «Люстдорфь» від 29 серпня 2022 року. Таким чином, відповідачі не проживають в житловому приміщенні без поважних причин з 2017 року і відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК України можуть бути визнаними такими, що втратили право користування житловими приміщенням. Факт реєстрації відповідачів порушують право позивача на вільне розпорядження і користування майном. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. Тому такими діями відповідач порушив права та законні інтереси позивача у справі. Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Оскільки розрахунок експлуатаційних платежів і платежів за надання комунальних послуг здійснюється, виходячи з кількості зареєстрованих за адресою житлового приміщення, це створює перешкоди для позивача в користуванні цією жилою площею. Відповідачі на вказаній житловій площі не проживають, виселилися з житлового приміщення добровільно, після виселення з житла з реєстрації за вказаною адресою не знялися, чим порушують права та законні інтереси позивача. Також реєстрація відповідачів за спірною адресою створює позивачу перешкоди в здійсненні користування цією квартирою. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки з наданих суду доказів вбачається відсутність відповідачів в спірному жилому приміщенні понад встановлені законом строки, суд задовольняє позов. Суд враховує, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, рішення суду по справі про задоволення позову після набуття ним законної сили є підставою для скасування реєстрації відповідачів за вищевказаною адресою. Оскільки відповідачі за вказаною адресою не проживають, ця житлова квартира не є їх місцем проживання або місцем перебування, вони мають бути визнані особами, що втратили право користування житловим приміщенням. Враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне визнати позов обґрунтованим. Від сплати судового збору, як інвалід 2-ї групи, [PERSON] звільнений на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Ч. 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Тобто, у разі визнання відповідачем позову, позивачу, який не звільнений від сплати судового збору, з державного бюджету повертається 50 відсотків судового збору, який був ним сплачений при поданні позову, а із відповідача стягуються (відшкодовуються) на користь позивача інші 50 відсотків судового збору. Таким чином з відповідача, у такому випадку, стягується лише 50 відсотків судового збору сплаченого позивачем за подання позовної заяви. При цьому, у державному бюджеті залишається інші 50 відсотків судового збору, які були сплачені позивачем під час подання позову (та які відшкодовуються позивачу відповідачем). Проаналізувавши вищезазначені норми законодавства, зважаючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, із відповідачів слід стягнути судовий збір у доход держави. При цьому, оскільки відповідачі визнали позов до початку розгляду по суті, то з них слід стягнути судовий збір у дохід держави у розмірі 50 відсотків від суми судового збору, який підлягав би з нього стягненню у випадку невизнання ним позову, відповідно до ставки судового збору, передбаченої Закону України «Про судовий збір», що буде відповідати інтересам держави та не буде порушувати права сторін. П. п. 3 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір із позовної заяви немайнового характеру справляється у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подана, що станом на день звернення позивача до суду складає 992,40 грн. Таким чином, з відповідачів слід стягнути у дохід держави судовий збір в сумі 496,20 грн (50% від 992,40 грн). Співвідповідач [PERSON] є неповнолітньою особою. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved