Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстрований 19.06.2010 відділом реєстрації актів цивільного стану Рокитяннського районного управління юстиції Київської області, про що складено відповідний актовий запис № 38 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 19.06.2010). Від шлюбу сторони мають двох малолітніх синів: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10 січня 2011 року, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 05 лютого 2016 року. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовує тим, що спочатку сімейні відносини складалися в доброму, позитивному руслі, подружжя проживало за однією адресою, вели спільне господарство та спільний сімейний бюджет, планували своє спільне майбутнє, виховували двох малолітніх дітей. Але з часом їх відносини почали погіршуватися, вони все частіше не могли знайти спільної мови, все частіше почали виникати сварки та скандали. Як наслідок таке життя призвело до фактичного припинення сімейно-шлюбних стосунків; спільного господарства та бюджету на даний час сторони не ведуть, кожен живе своїм життям, хоча фактично і мешкають за однією адресою. Кожен зі сторін спору має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. За глибоким переконанням позивачки подальшого сенсу зберігати реєстрацію шлюбу немає, збереження шлюбу суперечитиме її інтересам та інтересам відповідача. Майнових спорів немає. Діти, за взаємною згодою сторін, проживатимуть з позивачкою. Відповідач своїм правом на надання відзиву на заявлений до нього позов не скористався. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Позовна заява надійшла до Рокитнянського районного суду Київської області 08.07.2022. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 08.07.2022 зазначена справа передана у провадження судді Чорненької О.І. На виконання вимог частини 6 статті 187 ЦПК України, надіслано запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління державної міграційної служби в м.Києві та Київській області про зареєстроване місце проживання відповідача. У відповідь надана інформація, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , тобто за адресою, зазначеною у позовній заяві. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 28 липня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи призначено на 09 годину 20 вересня 2022 року. Зазначена ухвала поштовим зв`язком направлена сторонам у справі. Позивачка на судовий розгляд справи не прибула. Однак, через канцелярію суду подала заяву, відповідно до якої заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд слухати справу у її відсутності. У разі неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи. Після розірвання шлюбу просить залишити шлюбне прізвище " [PERSON] ". Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, на судовий розгляд справи не прибув, про причини своєї неявки суд не повідомив. Крім того, відповідач відзиву на заявлений до нього позов не надав та будь-яким іншим способом свою позицію щодо заявленого позову не висловив. Так, судова повістка була направлена відповідачеві рекомендованим поштовим відправленням. Відповідно до зворотнього рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштове відправлення було вручене адресату особисто 06.08.2022. Крім того, про дату, час та місце розгляду справи відповідача було повідомлено за допомогою SMS-повідомлення, відправленого на його номер мобільного телефону. Отримання відповідачем SMS-повідомлення підтверджується довідкою про доставку SMS-повідомлення від 29.07.2022. За таких обставин суд розглядає справу за наявними письмовими матеріалами. На підставі частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин З матеріалів справи судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 19 червня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рокитнянського районного управління юстиції Київської області, про що складено відповідний актовий запис № 38, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 19.06.2010. Від шлюбу мають двох малолітніх синів: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10 січня 2011 року, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 05 лютого 2016 року. Діти проживають з позивачкою. Спочатку сімейні відносини сторін складалися в доброму, позитивному руслі, подружжя проживало за однією адресою, вели спільне господарство та спільний сімейний бюджет, планували своє спільне майбутнє, виховували двох малолітніх дітей. З часом відносини подружжя почали погіршуватися, вони все частіше не могли знайти спільної мови, все частіше почали виникати сварки та скандали. Як наслідок таке життя призвело до фактичного припинення сімейно-шлюбних стосунків; спільного господарства та бюджету на даний час сторони не ведуть, кожен живе своїм життям, хоча фактично і мешкають за однією адресою. Кожен зі сторін спору має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Подальшого сенсу зберігати реєстрацію шлюбу немає, збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох з подружжя та їх дітей. Наведене доводить, що їх шлюб має виключно формальний характер, подальше збереження сім`ї є недоцільним та суперечить інтересам сторін. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, суд зазначає наступне. Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до статтей 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою «чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання». Суд вважає зазначити, що шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Як встановлено в судовому засіданні вільна згода на спільне проживання між сторонами по справі відсутня. Одночасно, суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка й жінки та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть, даний факт має істотне значення. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування - значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства. Закріплені у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок. Однією з підстав припинення шлюбу є його розірвання. Пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу, та під час його розірвання. Відповідно до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Частиною 3 та 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позивачка скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Відповідно до статті 111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Як роз`яснено у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Сторони не виявили бажання примиритись. Відповідно до статті 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотні значення. Частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до вимог статті 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки питання щодо зміни прізвища позивачка не ставить, то вона має право і надалі іменуватись шлюбним прізвищем " [PERSON] ". Відповідно до частини 2 статті 114 Сімейного Кодексу України, моментом припинення шлюбу у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Частиною 2 статті 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. За таких обставин, суд вважає, що сім`я сторін остаточно перестала існувати, підстав для досягнення примирення між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя та їх дітей, тому суд приходить до висновку про розірвання шлюбу між сторонами. Щодо судових витрат Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у сумі 992 гривні 40 копійок, що підтверджується квитанцією № 35 від 08.07.2022. Тому, з відповідача на користь позивачки підлягає стягнення судовий збір сплачений позивачкою при поданні позовної заяви до суду у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved