Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-13 00:00:00

15 вересня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи - Новомосковська державна нотаріальна контра Дніпропетровської області, приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Ганна Василівна про визначення часток у спільному сумісному майні, визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом та заповітом, На обґрунтування вимог [PERSON] посилалася на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] , [INFO] . На час смерті [PERSON] разом з нею проживали та були зареєстровані:її батьки - [PERSON] , [PERSON] (відповідач) та її діти - [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну їй частку у спільному сумісному майні, а саме на квартиру [ADDRESS] . Позивач вказує на те, що спірна квартира належала їй, брату [PERSON] , матері [PERSON] , діду [PERSON] та бабі [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 20 квітня 1994 року Новомосковським житлово-експлуатаційним об`єднанням згідно з розпорядженням № 02016 від 24 березня 1994 року, зареєстрованого КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» за р.№ 71-1. Тобто, частка кожного з співвласників у спільній сумісній власності становить по 1/5 (тобто 4/20). За життя [PERSON] заповіту не залишила. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] є: її батьки - [PERSON] і [PERSON] (відповідач) та її діти - [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач). Таким чином, частка кожного спадкоємця на спірну квартиру після смерті [PERSON] становить по 1/20. Спадкова справа № 896/2002 після смерті [PERSON] , померлої [INFO] була заведена Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області. Постановою державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Голубовою О.С. позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/20 чистину квартири [ADDRESS] з тих підстав, що неможливо визначити склад спадкового майна, оскільки спірна квартира належить спадкодавцю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Отже, з наведеного слідує, що після смерті [PERSON] з урахуванням належної їй частки 1/5 (тобто 4/20), яку успадкували 4 (чотири) спадкоємці по 1/20 частки, кожному з них стало належати по 1/4 частки квартири (тобто по 5/20). [INFO] помер дід позивача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну йому 1/4 частку (тобто 5/20) спірної квартири [ADDRESS] (з яких 1/5 частка (тобто 4/20) - у спільні сумісній власності та 1/20 частку, яку [PERSON] успадкував після смерті доньки [PERSON] , яка померла [INFO] . За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений 15 жовтня 2009 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко О.М. за р.№ 2-3621, яким належну йому на праві приватної власності частину житлової квартири [ADDRESS] заповів позивачу [PERSON] , [INFO] . У встановлений законом строк, позивач [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Г.В. з заявою про прийняття спадщини, а в подальшому з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку житлової квартири [ADDRESS] , проте постановою нотаріуса їй було відмовлено у вчиненні відповідних нотаріальних дій у зв`язку тим, що вказана квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , частка якого у справі спільної сумісної власності на квартиру не визначена. В зв`язку з наведеним, в позовній заяві [PERSON] просила суд: -визначити частки співвласників квартири [ADDRESS] (Свідоцтво про право власності на житло, видане 20 квітня 1994 року Новомосковським житлово-експлуатаційним об`єднанням згідно з розпорядженням № 02016 від 24 березня 1994 року, зареєстроване КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» за р.№ 71-1) - рівними, а саме по 1/5 частці кожному. -припинити право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] ; -визнати за [PERSON] право власності на 1/5 (тобто 4/20) частку квартири [ADDRESS] (Свідоцтво про право власності на житло, видане 20 квітня 1994 року Новомосковським житлово-експлуатаційним об`єднанням згідно з розпорядженням № 02016 від 24 березня 1994 року, зареєстроване КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» за р.№ 71-1); -визнати за [PERSON] право власності на 1/20 частку квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] ; -визнати за [PERSON] право власності на 1/4 (тобто 5/20) частку квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті діда [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 28 жовтня 2020 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 21 січня 2021 року зобов`язано Новомосковську державну нотаріальну контору Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надати на адресу суду належним чином завірені копії спадкових справ, заведених після смерті [PERSON] , померлої [INFO] та [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 25 лютого 2021 року зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Шевченко Ганну Василівну надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 05 квітня 2021 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 16 лютого 2022 року зупинено провадження у справі для подальшого залучення до участі у справі правонаступника відповідача [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 27 квітня 2022 року провадження у справі поновлено, справу призначено до розгляду. Ухвалою суду від 03 травня 2022 року зобов`язано Новомосковську державну нотаріальну контору Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . З матеріалів спадкової справи № 145/2021, заведеної після смерті відповідача [PERSON] , померлої [INFO] вбачається, що позивач [PERSON] є єдиною спадкоємицею за заповітом на спірне спадкове майно, а тому враховуючи, що остання у справі є позивачем, у суду відсутні законні підстави для залучення її в якості правонаступника відповідача. Ухвалою суду від 14 вересня 2022 року залучено до участі у справі правонаступників третіх осіб - Новомосковську державну нотаріальну контору Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Шевченко Ганну Василівну. Таким чином, судом розглядались позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , треті особи - Новомосковська державна нотаріальна контра Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Шевченко Ганна Василівна про визначення часток у спільному сумісному майні, визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом та заповітом. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника остання просила слухати справу без її участі, вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив слухати справу без його участі, вимоги підтримав, не заперечував проти задоволення позову. Представник третьої особи - Новомосковської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)та третя особа - приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Шевченко Ганна Василівна, кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, згідно заяв просили розглядати справу без їх участі. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного. Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [INFO] в м. Новомосковську Дніпропетровської області народилася позивач (прізвище рос.) [PERSON] , актовий запис про народження № 37 від 20 січня 1989 року. Її батьками зазначені: (прізвище рос.) [PERSON] та (прізвище рос.) [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20 січня 1989 року. В той же час, паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий 02 лютого 2011 року Київським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області на ім`я [PERSON] . Судом встановлено, що [INFO] в м. Дудинка Красноярського Краю РСФСР народився відповідач (прізвище рос.) [PERSON] , актовий запис про народження № 22 від 09 січня 1985 року, його батьками зазначені:(прізвище рос.) [PERSON] та (прізвище рос.) [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 09 січня 1986 року. В той же час, паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий 20 травня 2000 року Новомосковським МВ УМВС України в Дніпропетровській області на ім`я [PERSON] . Встановлено, що [INFO] у віці 39 років померла мати позивача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , про що 04 червня 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Новомосковського міського управління юстиції Дніпропетровської області зроблено запис за № 533, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 04 червня 2002 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну їй частку у спільному сумісному майні, а саме на спірну квартиру [ADDRESS] . Судом встановлено, що зазначена квартира на праві спільної сумісної власності належить позивачу [PERSON] , відповідачу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 20 квітня 1994 року Новомосковським житлово-експлуатаційним об`єднанням згідно з розпорядженням № 02016 від 24 березня 1994 року, зареєстрованого КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» за р.№ 71-1. За життя [PERSON] заповіту не залишила. Спадкова справа № 896/2002 після смерті [PERSON] , померлої [INFO] заведена 25 грудня 2002 року Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, номер у Спадковому реєстрі 2495153, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 63367353 від 30 січня 2021 року. З матеріалів спадкової справи № 896/2002 заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що з заявами про прийняття спадщини звернулася [PERSON] , як законний представник неповнолітніх дітей спадкодавця: [PERSON] (позивача) та [PERSON] (відповідача). Батьки [PERSON] : [PERSON] і [PERSON] звернулися до нотаріальної контори після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини з заявами про те, що спадщину вони не приймали та не будуть звертатися до суду з питанням продовження строку прийняття спадщини. Встановлено, що постановою державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Голубової О.С. від 02 червня 2020 року позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/20 чистину квартири [ADDRESS] , після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] з тих підстав, що неможливо визначити склад спадкового майна, оскільки спірна квартира належить спадкодавцю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Судом встановлено, що [INFO] у віці 86 років помер дід позивача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , про що 14 червня 2016 року Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 204, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14 червня 2016 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну йому частку у спільному сумісному майні, а саме на спірну квартиру [ADDRESS] . За життя [PERSON] залишив заповіт, посвідчений 15 жовтня 2009 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко О.М. за р.№ 2-3621, яким належну йому на праві приватної власності частину житлової квартири [ADDRESS] заповів позивачу [PERSON] , [INFO] . Спадкова справа № 44/2016 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] заведена 22 червня 2016 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шеченко Г.В., номер у Спадковому реєстрі 59137618, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 63822015 від 05 березня 2021 року. У встановлений законом строк, позивач [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Г.В. з заявою про прийняття спадщини, а в подальшому з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку житлової квартири [ADDRESS] , після смерті діда [PERSON] , померлого [INFO] , проте постановою нотаріуса позивачу було відмовлено у вчиненні відповідних нотаріальних дій у зв`язку тим, що вказана квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , частка якого у справі спільної сумісної власності на квартиру не визначена. Вирішуючи спір по суті в частині заявлених позовних вимог про визначення часток у спільній сумісній власності, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст. 372 ЦК України 1. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах з позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі з частки спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою, частки визначаються рівними. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Суд також враховує роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в п. 3, 4 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, де зазначено, що спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що частки співвласників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] праві спільної сумісної власності є рівними, тобто кожному з них на праві спільної сумісної власності належало по 1/5 частці квартири [ADDRESS] . Отже, припинивши право спільної сумісної власності, визначивши частки кожного співвласника у праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] , право власності вважається спільною частковою власністю. У зв`язку з наведеним, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Розглядаючи позовні вимоги в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом та заповітом, суд прийшов до наступного. Як вже було встановлено, [INFO] у віці 39 років померла мати позивача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , про що 04 червня 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Новомосковського міського управління юстиції Дніпропетровської області зроблено запис за № 533, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 04 червня 2002 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну їй 1/5 частку квартири [ADDRESS] . Згідно технічного паспорту, виготовленого станом на 25 лютого 1994 року квартира [ADDRESS] . складається з: 1-ої кімнати площею 10,4кв.м.; 2-ої кімнати площею 17,6кв.м.; 3-ої кімнати площею 14,2кв.м.; кухні площею 6,0 кв.м., ванної кімнати площею 2,1кв.м., вбиральні площею 0,8кв.м., обладнана балконом (терасою) площею 0,8 кв.м. За життя [PERSON] заповіту не залишила. Встановлено, що на день смерті [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею на день смерті були зареєстровані: її батьки - [PERSON] і [PERSON] ) та її діти - [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач), що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 26 травня 2020 року за вих. № 1112. Спадкова справа № 896/2002 після смерті [PERSON] , померлої [INFO] заведена 25 грудня 2002 року Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, номер у Спадковому реєстрі 2495153, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 63367353 від 30 січня 2021 року. Як встановлено вище, з матеріалів спадкової справи № 896/2002 заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що з заявами про прийняття спадщини звернулася [PERSON] , як законний представник неповнолітніх дітей спадкодавця: [PERSON] (позивача) та [PERSON] (відповідача). Батьки [PERSON] : [PERSON] і [PERSON] звернулися до нотаріальної контори після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини з заявами про те, що спадщину вони не приймали та не будуть звертатися до суду з питанням продовження строку прийняття спадщини. В той же час, суд звертає увагу, що дані правовідносини щодо спадкування частки нерухомого майна після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] підлягають врегулюванню за нормами ЦК УРСР 1963 року, оскільки виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року. Так, частинами першою та другою статті 524 ЦК Української РСР 1963 року встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно із статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно зі статтею 548 ЦК Української РСР придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно до статті 549 ЦК Української РСР діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном та (або) подання нотаріальному органу за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Відповідно до статті 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Із системного аналізу положень ст. 548, 549, 554 ЦК Української РСР 1963 року суд дійшов висновку, що для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець є таким, що прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Таким чином, на відміну від чинного ЦК України 2003 року, норми ЦК Української РСР 1963 року не містили положень про те, що особа, вважається такою, що прийняла спадщину. Отже, враховуючи, що діти спадкодавця [PERSON] - [PERSON] (позивач) і [PERSON] (відповідач) вчинили дії визначені законом, звернувшись до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, а тому є спадкоємцями за законом першої черги спадкування після смерті матері. При цьому, батьки спадкодавця [PERSON] : [PERSON] і [PERSON] звернулися до нотаріальної контори після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини з заявами про те, що спадщину після смерті доньки [PERSON] вони не приймали та не будуть звертатися до суду з питанням продовження строку прийняття спадщини, а тому останні згідно приписів ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року вважаються такими, що відмовилися від спадщини. Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. При цьому необхідно визначити, якою є доля спадкодавця у праві спільної сумісної власності. Згідно з п. 224 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженою наказом міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. №20/5, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визнання) частки померлого у спільному майні. Як вже встановлено судом, частка спадкодавця [PERSON] у праві спільної сумісної власності на спірне спадкове нерухоме майна становить 1/5 (тобто 4/20) частки. Таким чином, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, а саме позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] спадкують по 1/10 (тобто по 2/20) частці. Як встановлено вище, [INFO] у віці 86 років помер дід позивача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , про що 14 червня 2016 року Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 204, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14 червня 2016 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну йому 1/5 частку (тобто 4/20) спірної квартири [ADDRESS] . За життя [PERSON] залишив заповіт, посвідчений 15 жовтня 2009 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко О.М. за р.№ 2-3621, яким належну йому на праві приватної власності частину житлової квартири [ADDRESS] заповів позивачу [PERSON] , [INFO] . Спадкова справа № 44/2016 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] заведена 22 червня 2016 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шеченко Г.В., номер у Спадковому реєстрі 59137618, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 63822015 від 05 березня 2021 року. В той же час, з матеріалів спадкової справи № 44/2016, заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що спадкоємцем першої черги спадкування, яка має право на обов`язкову частку у спадковому майні спадкодавця, передбаченого ст. 1241 ЦК України, є дружина спадкодавця - [PERSON] , [INFO] , яка на день смерті спадкодавця була зареєстрована та проживала разом з ним. Матеріали спадкової справи не місять відомостей, що дружина спадкодавця [PERSON] відмовилася від належної їй обов`язкової частки в спадковому майні на користь інших осіб. Так, приписами статті 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Для визначення розміру обов`язкової частки у спадщині дружини спадкодавця [PERSON] , [INFO] , необхідно встановити частку, яка б належала їй за законом після смерті чоловіка, а тому важливо визначити коло спадкоємців за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Так, згідно з приписами ст. 1258 ЦК України,1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як вже встановлено вище, дружина спадкодавця [PERSON] , [INFO] на день смерті спадкодавця була зареєстрована та проживала разом з ним, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Зокрема встановлено, що на час смерті [PERSON] , померлого [INFO] разом з ним також проживали та були зареєстрованими онуки: позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . Як зазначалося вище, [INFO] померла [PERSON] , яка є матір`ю позивача [PERSON] і відповідача [PERSON] та донькою [PERSON] і [PERSON] , померлого [INFO] . В той же час, приписами ч. 1 та 5 ст. 1266 ЦК України визначено, що: 1. Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.5. Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну.6. При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення. Таким чином, спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] на належну йому 1/5 частку (тобто 4/20) квартири [ADDRESS] є: його дружина [PERSON] , [INFO] , якій за законом належала б 1/10 частки (тобто 2/20) та за правом представлення онуки спадкодавця [PERSON] (позивач) і відповідач [PERSON] , які б порівну спадкували ту частку спадщини, а саме 1/10 (тобто 2/20), яка належала б за законом їх матері [PERSON] , померлої [INFO] , якби вона була живою на час відкриття спадщини після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Суд, встановивши, що частка дружини спадкодавця [PERSON] , [INFO] , яка б належала їй за законом після смерті чоловіка [PERSON] становить 1/10 (тобто 2/20) частки спірної квартири, а тому відповідно до вимог ст. 1241 ЦК України, враховуючи наявність заповіту спадкодавця, дійшов висновку, що обов`язкова частка дружини померлого [PERSON] , [INFO] повинна становити половину частки, яка б належала їй у разі спадкування за законом від усього спадкового майна, а саме 1/20. Отже, визначивши обов`язкову частку, яка спадкується незалежно від змісту заповіту, суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] після смерті [PERSON] спадкує за заповітом 3/20 частки спадкової квартири [ADDRESS] . Дані правовідносини щодо спадкування частки нерухомого майна після смерті [PERSON] , який помер [INFO] підлягають врегулюванню за нормами ЦК України,оскільки виникли після набрання чинності ЦК України 2003 року. На підставі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На підставі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. На підставі ст. 1258 ЦК України,1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України, 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. На підставі статті 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та відповідно ст.16 ЦК України вона обрала правильний спосіб захисту свого порушеного права. За встановлених обставин, зважаючи на те, що спадкодавці [PERSON] та [PERSON] у передбачений законом спосіб набули право власності на належну їм частину у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , частка кожного з них у спільній сумісній власності визначена в судовому порядку та становить по 1/5 (тобто 4/20); діти спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] є спадкоємцями за законом першої черги, які в рівних частинах успадкували після її смерті по 1/10 (тобто 2/20) частки, при цьому батьки спадкодавця [PERSON] - [PERSON] і [PERSON] вважаються такими, що відмовилися від спадщини; зокрема, зважаючи на те, що позивач [PERSON] є єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті діда [PERSON] , померлого [INFO] , якому належала 1/5 (тобто 4/20) частки спірної квартири, при цьому дружина спадкодавця [PERSON] незалежно від змісту заповіту згідно до ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині, що становить 1/20 частки, суд приходить до висновку, що за позивачем [PERSON] належить визнати право власності на 1/10 (тобто 2/20) частку спірної квартири, в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , а також на 3/20 частки спірної квартири, в порядку спадкування за заповітом після смерті діда [PERSON] , померлого [INFO] . Крім того, суд вважає за належне зазначити наступне. Так, 15 вересня 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з відповідним позовом, зазначивши відповідачем зокрема бабу по лінії матері [PERSON] . Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] померла, про що 19 жовтня 2021 року Новомосковським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) складено відповідний актовий запис № 1503, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 19 жовтня 2021 року. На виконання ухвали суду від 03 травня 2022 року Новомосковською державною нотаріальною конторою Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на адресу суду було надано належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . З матеріалів спадкової справи № 145/2021, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] вбачається, що позивач [PERSON] є єдиною спадкоємицею за заповітом на належну спадкодавцю частину квартири [ADDRESS] . Суд звертає увагу на те, що спадкодавцю [PERSON] належить 1/4 (тобто 5/20) частки спірної квартири, з яких: 1/5 (тобто 4/20) визначена за рішенням суду у спільній сумісній власності та 1/20 обов`язкової частки після смерті чоловіка [PERSON] , на яку остання мала незалежно від наявності заповіту. У зв`язку з тим, що під час розгляду даної справи позивач [PERSON] не уточнювала вимоги та не ставила питання про визнання права власності за заповітом після смерті баби [PERSON] , померлої [INFO] , суд роз`яснює, що [PERSON] як спадкоємець за заповітом після смерті баби [PERSON] має право звернутися до нотаріуса з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належну спадкодавцю 1/4 (тобто 5/20) частки спірної квартири [ADDRESS] , а у разі відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій - звернутися до суду з відповідним позовом. В свою чергу, відповідач [PERSON] не позбавлена права на звернення до нотаріуса з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] на 1/10 (тобто 2/20) частки спірної квартири [ADDRESS] , а у разі відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій - звернутися до суду з відповідним позовом. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати повинні бути покладені на позивача. На підставі викладено та

Outcome: partial