Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

У липні 2021 року позивач звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] в якому, після зміни предмету позову, просила суд встановити безстроковий безоплатний земельний сервітут для власника садового будинку та земельної ділянки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5110137500:52:008:0049 на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5110137500:52:008:0048, власником якої є [PERSON] , для проходу, проїзду транспортного засобу для заїзду на земельну ділянку за кадастровим номером: 5110137500:52:008:0049, а також для прокладання та експлуатації лінії електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання в межах частини ділянки, яка необхідна для встановлення земельного сервітуту. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] , яка є власником садового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5110137500:52:008:0049 може проходити ти заїжджати на свою земельну ділянку виключно через земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5110137500:52:008:0048, власником якої є [PERSON] , яка чинить їй перешкоди в реалізації такого права. У зв?язку з такими обставинами позивачка просила суд встановити земельний сервітут. 02.08.2021 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 14.07.2022 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 20.09.2022 до суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач будучи неодноразово повідомлений про дату та час судового засідання, заявляючи неодноразові клопотання про відкладення розгляду справи, до суду не з`явився, причини неявки суд не повідомив. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0380 га на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ОД № 042733 від 13.01.2005, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів за № 010550501830 та зареєстрована в Державному земельному кадастрі за № 5110137500:52:008:0049, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-5114770412020 від 20.07.2020. Відповідно до договору дарування садового будинку, який зареєстрований в реєстрі за № 6379 від 13.09.2001 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., [PERSON] є власником садового будинку площею 44,6 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка була відведена у власність на підставі проекту відведення земельної ділянки у власність, який був розроблений Українським державно-виробничим інститутом зйомок міст і геоінформатики 2001 році (введено до кадастру 04.04.2004 відповідно до відмітки на першій сторінці проекту). З технічного паспорту на садовий будинок [ADDRESS] власником якого є [PERSON] від 01.10.2001, який виготовлений Одеським міським бюро технічної інвентаризації в`їзд на земельну ділянку позивача здійснюється в нижній правій частині земельної ділянки. В той же час, земельна ділянка позивача за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5110137500:52:008:0049 в частині проїзду на неї, відповідно до державного акту на право приватної власності позивача, межує з земельною ділянкою відповідача за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 17.06.2004 Серія ЯЖ № 311797, який виданий на підставі рішення органу місцевого самоврядування - рішення Одеської міської ради від 29.04.2002 № 184-XXIV [PERSON] є власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі за кадастровим номером: 5110137500:52:008:0048, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-5114770452020 від 20.07.2020. Згідно з ч.ч. 1. 2, 6, 7 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз.Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. За заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав. З висновку експерта будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 15.01.2021 № 111/2020, виконаного експертом Скибінською Т.М. для подання до Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/14188/21 вбачається, що виходячи з результатів проведеного візуального огляду земельної ділянки, кадастровий номер: 5110137500:52:008:0049, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] , експерт дійшов висновку про те, що наявний прохід на земельну ділянку, кадастровий номер: 5110137500:52:008:0049, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] , який здійснюється з боку 2-го Морського провулку, через земельну ділянку, кадастровий номер: 5110137500:52:008:0048, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] ; проїзд на земельну ділянку, кадастровий номер: 5110137500:52:008:0049, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] , відсутній. Водночас у висновку експерта вказано, що виходячи з проведеного візуального огляду земельної ділянки, кадастровий номер 5110137500:52:008:0049, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] , враховуючи той факт, що між земельною ділянкою, кадастровий номер 5110137500:52:008:0049, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] та земельною ділянкою, кадастровий номер 5110137500:52:008:0048, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] відсутні будь-які огорожі, отже існує технічна можливість встановлення земельних сервітутів, а саме: - на право проходу на земельну ділянку, кадастровий номер 5110137500:52:008:0049, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] , площею 0,0002 га, по земельній ділянці, кадастровий номер 5110137500:52:008:0048, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , і належить [PERSON] , межі якого описуються наступним чином (див. графічне відображення, малюнок № 1 даного висновку, зазначено синім кольором): від точки 8, по прямій лінії на відстані 1,50 м (до точки 12); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 1,50 м (до точки 13); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 1,50 м (до точки 14); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 1,50 м до первісної точки відліку (до точки 8); - на право проїзду на транспортному засобі на земельну ділянку, кадастровий номер 5110137500:52:008:0049, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] , площею 0,0020 га, по земельній ділянці, кадастровий номер 5110137500:52:008:0048, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] , межі якого описуються наступним чином (див. графічне відображення, малюнок № 2 даного висновку, зазначено зеленим кольором): від точки 8, по прямій лінії на відстані 2,96 м (до точки 12); далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 0,04 м (до точки 13); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 6,78 м (до точки 14); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 3,0 м (до точки 15); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 7,50 м до первісної точки відліку (до точки 8). Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Вказані положення кореспондуються зі ст. 321 ЦК України. Питання встановлення, дії та припинення земельного сервітуту передбачено главою 32 ЦК України та главою 16 ЗК України. Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. З метою зменшення негативних наслідків встановлення земельних сервітутів ч. 4 зазначеної статті встановлено важливе положення про те, що земельний сервітут повинен здійснюватися найменш обтяжливим способом для власника земельної ділянки або землекористувача. Згідно зі ст.ст. 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Положеннями ст. 100 ЗК України встановлюється, що земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом. Згідно зі ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Відповідно до ст. 404 ЦК України та ст. 99 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені ст. 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.05.2020 у справі № 328/1657/17, від 27.05.2020 у справі № 663/2893/16-ц, від 26.03.2020 у справі № 383/153/17 та від 12.02.2020 у справі № 463/1534/18. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За змістом ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Докази повинні відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності (ст.ст. 77-80 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Європейський суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України). З огляду на вище викладене, позивач будучи власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0380 га, кадастровий номер: 5110137500:52:008:0049 з метою задоволення її потреб у ефективному користуванні своєю земельною ділянкою (в тому числі проходу та проїзду), з урахуванням неможливості задовольнити свої потреби в інший спосіб має правові підстави для встановлення безстрокового безоплатного сервітуту, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved