Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . В той же час вказує, що у квартирі також зареєстрована відповідач- мати.Однак,фактично вона за вказаною адресою не проживає, починаючи з жовтня 2019 року.При цьому,її реєстрація у належній їй квартирі створює проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які фактично вона не оплачує, чим відповідно порушені її права. Крім цього зазначає, що це також заважає в повній мірі розпоряджатися належною їй власністю щодо нерухомого майна. За наведенихобставин вважає припиненим право відповідача на користування житловим приміщенням з огляду на те, що вона не проживає за зареєстрованим місцем проживання впродовж тривалого часу , не бере участі у витратах по утриманню житла, тому просить позов задовольнити та визнати відповідача таким, що втратила право користування належним йому житловим приміщенням. У судове засідання позивач нез`явилась, однак подала заяву, в якій просила провести судове засідання у її відсутності, розглянути справу за наявними матеріалами, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явилась, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, причину неявки не повідомила, відзив не подала, а тому суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлені наступні обставини та належні їм правовідносини. За договором дарування від 27.08.1998 року, посвідченого держаним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Георгієвою О.Г. ( реєстровий 4-1559), [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] . У даній квартирі зареєстрована [PERSON] з 28.05.1998 року. За такого між сторонами виникли правовідносини щодо користування житлом, а саме приміщенням квартири [ADDRESS] , власником якої являється позивач. Згідно акту від 16.07.2021 року, складеного головою ОСББ « Наш дім 173», вбачається, що [PERSON] у даній квартирі не проживає з жовтня 2019 року без поважних причин. Реєстрація місця проживання хоча і не спричиняє за собою виникнення права користування житловим приміщенням, проте обмежує майнові інтереси власника, пов`язані з правом розпорядитися ним. Втрата права користування житловим приміщенням тягне за собою наслідки у вигляді скасування реєстраційного запису про реєстрацію фізичної особи за певним місцем проживання. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16). За ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися ним відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника втрачає право користування житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16). Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі справа № 357/7940/16-ц. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 77-80 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved