Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Повалій О.В. звернувся 07.04.2022 до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування пред`явлених вимог вказав, що згідно з ордером на житлове приміщення №1261 від 01.4.1986 року який на підставі рішення Виконавчого комітету Саксаганської Ради народних депутатів №114/2 від 27.03.1986 року [PERSON] - матері позивача, була надана для проживання квартира [ADDRESS] , тобто вона є основним квартиронаймачем даної квартири. Відповідно до ордеру квартиру надано для проживання [PERSON] та членам її сім`ї : син [PERSON] , донька [PERSON] , донька [PERSON] . Сестри позивача не проживають в даній квартирі більше 20 років, [PERSON] окремо проживає за іншим місцем реєстрації, а [PERSON] так і значиться зареєстрованою в даній квартирі, крім того в даній квартирі зареєстровано і місце проживання її сина [PERSON] , який також не проживає в даній квартирі. Весь час в цій квартирі проживає позивач [PERSON] , його дружина [PERSON] та їх спільна донька [PERSON] . Не дивлячись на те, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання в квартирі за адресою: [ADDRESS] , вони з 2000 року і по даний час не проживають в вищевказаній квартирі. Самостійно відповідачі не бажають знятись з реєстрації, майже 10 років вони разом проживають в Іспанії, свою відмову обґрунтовують зайнятістю. Головний квартиронаймач - матір позивача [PERSON] , померла [INFO] , позивач не має можливості переоформити договір найму на своє ім`я, так як необхідна згода всіх зареєстрованих у квартирі осіб. Позивач ще за життя його матері за її згодою в липні 2021 року намагався перереєструвати на своє ім`я договір найму, але йому було відмовлено, що підтверджується відповідним рішенням, саме це і стало підставою для звернення до суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Реєстрація відповідачів у квартирі ставить позивача у скрутне матеріальне становище, оскільки нарахування платежів за комунальні послуги здійснюється з розрахунку зареєстрованих у приміщенні осіб. Крім того, позивач позбавлений права оформити субсидію, у зв`язку з чим вимушений звернутися до суду із вказаним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2022 року справу передано упровадження судді Ковтун Н.Г. Ухвалою суду від 11.04.2022 позовну заяву залишено без руху. 21.04.2022 на виконання ухвали суду від 11.04.2022 представник позивача надала заяву про усунення недоліків та клопотання про витребування доказів. Ухвалою суду від 21.05.2022 було прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання по вищевказаній справі, одночасно витребувано докази. Ухвалою суду від 28.06.2022 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду, змінено третю особу по справі замість Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради на Департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради. Правом на участь позивач та його представник не скористались. Представник позивача [PERSON] подала клопотання про розгляд справи без її та позивача участі, позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених в позові, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідачі про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, однак до суду не з`явилися, причини неявки не відомі, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подали. Треті особи у судове засідання не прибули, кожен окремо, подали заяви про розгляд справи за їх відсутністю, проти задоволення позову не заперечували. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення сторін, неявку відповідачів до суду без поважних причин, не подання відзиву, суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача та його представника проти заочного розгляду справи. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , була отримана у користування на підставі ордеру №1261 від 01.04.1986, на ім`я [PERSON] , на підставі рішення Виконавчого комітету Саксаганської Ради народних депутатів №114/2 від 27.03.1986 року (а.с.7). Відповідно до ордеру квартиру надано для проживання [PERSON] та членам її сім`ї: син [PERSON] , донька [PERSON] (дівоче [PERSON] ), донька [PERSON] . Сестри позивача не проживають в даній квартирі більше 20 років, [PERSON] проживає окремо,змінивши місце реєстрації. А відповідач [PERSON] так і значиться зареєстрованою особою в даній квартирі. Крім того в даній квартирі зареєстровано і місце проживання її сина [PERSON] . Суду надано копію акту про не проживання осіб за місцем реєстрації від 17.08.2021 року, засвідчений сусідами, відносно того, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] не проживають за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 2001 року (а.с.9). Разом з позивачем в вищевказаній квартирі весь цей час проживає його дружина [PERSON] та їх спільна донька [PERSON] . Позивач [PERSON] 25.09.1999 зареєстрував шлюб з [PERSON] , про що виконкомом Новопільської с/ради Криворізького р-ну Дніпропетровської області зроблено актовий запис №18 (а.с.15). Від шлюбу мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження на копією паспорта (а.с.14,16). Головний квартиронаймач [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] видане Саксаганським ВДРАЦС у м. Кривому Розі Дніпропетровської області (а.с.12). Позивач не має можливості переоформити договір найму на своє ім`я, так як необхідна згода всіх зареєстрованих осіб в квартирі, що підтверджується рішенням виконкому про відмову у заміні квартиронаймача (а.с.17). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалася на те, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у вказаній квартирі протягом тривалого часу без поважних причин, у зв`язку з чим втратили право користування цим житловим приміщенням. Визначаючи характер спірних правовідносин між сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між членами сім`ї уповноваженого наймача неприватизованого житлового приміщення, у зв`язку з чим регулюються ст.71 ЖК УРСР. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статі 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України). Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Загальні принципи поняття «житла» визначені, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02.12.2010 (остаточне рішення 02.03.2011). Так у пунктах 40, 42, 43 рішення висловлено наступне: «Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займане або створене. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення від 12.06.2008 у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, пункт 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п.55, ECHR 1999-VI). Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до положень ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку. З аналізу вказаної норми слідує, що наявність у особи статусу наймача або члена сім`ї наймача не є визначальним при вирішенні питання щодо їх права на користування житловим приміщенням та реєстрації в ньому. Обов`язковими умовами для цього є: 1) встановлення факту відсутності особи в займаному ним приміщенні понад встановлені законом строки, та 2) відсутність без поважних на те причин, на чому також акцентує увагу Верховний Суд України в п. 9 Постанови Пленуму «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. У постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок відносно застосування ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Разом з тим, положеннями ч. 3 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає. З огляду на те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] в житловому приміщенні, яке наразі перебуває у користуванні позивача, не проживають понад 6 місяців без поважних причин, а саме з 2001 року, проживають в іншій країні, в той час як реєстрація їх місця проживання створює позивачеві перешкоди в користуванні квартирою, обмежуючи його майнові права, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явленої позивачем вказаної вимоги та необхідність її задоволення із визнанням [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» (зі змінами), зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналогічні приписи містяться в п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207. При цьому, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів в рівних частинах на користь позивача по 496 грн. 20 коп. з кожного окремо в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору (а.с. 5).

Outcome: approved