Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

Виконавчий комітет Конотопської міської ради звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] .. Вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Конотопського міськрайонного суду від 07.11.2018 року шлюб між батьками дитини розірвано, місце проживання малолітнього сина [PERSON] визначено з матір`ю. В вересні 2021 року на підставі рішення виконавчого комітету Конотопської міської ради від 21.09.2021 року №273 дитина була відібрана у матері, у зв`язку із виникненням безпосередньої загрози життю та здоров`ю дитини. 04.10.2021 року на підставі направлення служби у справах дітей Сумської обласної державної адміністрації №01-19/1830 Матвій був направлений до Хоружівського центру соціально-психологічної реабілітації дітей області. Відповідачу було роз`яснено про право і обов`язок відвідувати і забезпечувати свого сина необхідним одягом, взуттям, речами першої необхідності; були надані адреса та контакти адміністрації закладу; в черговий раз батьку було наголошено про наслідки ухилення від виконання батьківських обов`язків. Відповідно до пункту 17 типового положення про центр соціально- психологічної реабілітації дітей, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 28.01.2004 №87, дитина може перебувати у центрі реабілітації протягом часу, необхідного для її реабілітації, але не більше ніж 9 місяців у разі стаціонарного перебування. Наразі [PERSON] перебуває в центрі понад 9 місяців. За час перебування дитини в закладі його батько відвідав дитину лише один раз 09.01.2022, матеріально (одягом та взуттям) сина не забезпечував. Відповідач офіційно ніде не працює, мешкає у своїх батьків, де, з його ж слів, відсутні умови для проживання дитини. Крім того, станом на 21.02.2022 [PERSON] має заборгованість по аліментам на утримання сина [PERSON] в розмірі 62 178 грн. В вересні 2020 року рішенням Конотопського міськрайонного суду від 08.09.2020 року відповідача було попереджено про необхідність зміни своєї поведінки та ставлення до виконання батьківських обов`язків. Відповідно до рішення Конотопського міськрайонного суду від 24.11.2021 року, дитина відібрана у матері без позбавлення її батьківських прав, а повернення дитини на виховання батьку є неможливим, оскільки ним не вжито жодних дій задля збереження родинного середовища для сина. Відповідно до вироку Конотопського міськрайонного суду від 22.11.2018 року, [PERSON] перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння наніс дитині легкі тілесні ушкодження. Відповідно інформації ДНЗ №2 «Вербиченька», який [PERSON] відвідував до липня 2021 року, батько дитини, [PERSON] , у вихованні сина участі не приймав, у дитячому садочку жодного разу не з`являвся. Всі вище перелічені фактори свідчать про свідоме нехтування [PERSON] своїми батьківськими обов`язками. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] заперечує, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Третя особа: КЗСОР «Хоруживський центр соціально-психологічної реабілітації дітей області» в судове засідання не з`явились, надали заяву, в якій прохають справу розглянути без їх участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.40). Вислухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Встановлено судом, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є батьками [PERSON] , [INFO] . (а.с.8). Відповідно до рішення Конотопського міськрайонного суду від 07.11.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, місце проживання малолітнього сина [PERSON] визначено з матір`ю, [PERSON] (а.с.9). Рішенням Конотопського міськрайонного суду від 08.09.2020 року, відповідача було попереджено про необхідність зміни своєї поведінки та ставлення до виконання батьківських обов`язків (а.с.10-11). 21.09.2021 року виконавчим комітетом Конотопської міської ради було прийнято рішення про негайне відібрання дитини у матері, у зв`язку із виникненням безпосередньої загрози життю та здоров`ю дитини, що і змусило звернутися до суду (а.с.12). Відповідно до вироку Конотопського міськрайонного суду від 22.11.2018 року [PERSON] перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння наніс дитині легкі тілесні ушкодження (а.с.13-14). Відповідно інформації ДНЗ №2 «Вербиченька», який [PERSON] відвідував до липня 2021 року, батько дитини, [PERSON] , у вихованні сина участі не приймав, у дитячому садочку жодного разу не з`являвся (а.с.15). Згідно повідомлення КЗСОР «Хоружівський центр соціально- психологічної реабілітації дітей області» від 21.02.2022 року [PERSON] , [INFO] є вихованцем закладу з 12.10.2021 року , за весь час перебування дитини в закладі батько дитини відвідував дитину один раз (а.с.16) . Відповідно розрахунку заборгованості аліментів від 22.02.2022 року станом на 21.02.2022 [PERSON] має заборгованість по аліментам на утримання сина [PERSON] в розмірі 62 178 грн.(а.с.18-19) З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Конотопської міської ради № 0114/470 від 31.05.2022 року вбачається доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.5-6). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно ст.14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до частин другої та третьої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з частиною першою статті 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох із урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту інтересів дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Суд вислухавши представника позивача, відповідача, оцінив докази за власним переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, давши їм оцінку в цілому, так і кожному окремо, враховує всі надані докази і вважає, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків стосовно виховання свого сина [PERSON] , не проявляє батьківської турботи, не турбується про його фізичний та духовний розвиток, не бере участі у його вихованні, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання. Наведене в сукупності свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Будь-яких об`єктивних причин, які б виправдовували таку поведінку відповідача та таке його ставлення до дитини та його виховання протягом досить тривалого часу, суду не наведено. Виходячи із оцінки доказів у справі, таке ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, суд вважає свідомим та умисним, що дає підстави для обрання крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про переконливість наданих позивачем доказів та необхідністю позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] . Окрім того, слід зауважити, що сам факт позбавлення відповідача батьківських прав щодо його дитини не є остаточним, оскільки відповідно до ст.169 СК України, в разі зміни його поведінки, суд за його позовом може поновити батьківські права. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 992,40 грн., оскільки позивача звільнено від його сплати при подачі позову на підставі п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved