Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про поділ майна подружжя. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що позивач та відповідач перебувають в зареєстрованому шлюбі від 30 вересня 2011 року, про що Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Кіровоградської області складено відповідний актовий запис № 545. Станом на дату подання до суду позову про поділ майна подружжя, у Франківському районному суді м. Львова перебуває на розгляді справа про розірвання шлюбу. Від шлюбу у сторін народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає про те, що під час шлюбу для проживання сім`ї, за спільні кошти сторонами була придбана квартира [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 727053146101). Загальна площа квартири складає 92 кв.м., житлова площа 31,1 кв.м. Право власності зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу, серії та номер 6384, виданого 07.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольгою Петрівною. Вищевказана квартира за спільною домовленістю сторін була зареєстрована за [PERSON] . При цьому, під час придбання квартири позивачка заначає, що давала нотаріальну згоду на її придбання. Згоди щодо добровільного поділ майна між сторонами не має. На підставі вищевикладеного, просить позов задоволити. \~ \~ \~ \~ В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просять такі задоволити. В судовому засіданні відповідач та його представник визнали позов. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до ст.ст. \~317,\~319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. \~Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Судом встановлено 30 вересня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Кіровоградської області, про що складено відповідний актовий запис № 545. Даний факт не заперечується сторонами та підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ідентифікаційний № 306593850 від 04.08.2022 р. відповідачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 07.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно з ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не вставлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Суд звертає увагу на те, що відповідач визнав позов та не заперечив щодо поділу майна, а саме спірної квартири. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву що достовірності цих обставин або достовірності їх визнання. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 ст. 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України - у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між сторонами або шлюбним договором. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Факт перебування у шлюбі під час придбання спірної квартири визнано сторонами. Відповідно до висновку, викладеного в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2016 року №6-2811цс15, згідно ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, діляться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог позивача, так як наведені нею доводи знайшли своє підтвердження та не заперечуються відповідачем. Так, відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України \~ судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору. На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання про стягнення із відповідача на користь позивача 50% сплаченого судового збору. Враховуючи наведене та на підставі ст.ст.\~12,\~81,\~142,\~258,\~259,\~263-265,\~352,\~354 ЦПК України, суд

Outcome: approved