Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

В червні 2015 року ПАТ КБ «Надра» в особі Уповноваженої особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О. звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №16/2007/1102Фкз від 03.07.2007 року. В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 03.07.2007 року між ПАТ КБ «Надра» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №16/2007/1102Фкз, відповідно до умов якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності грошові кошти у сумі 100000 доларів США, на споживчі цілі строком до 01.07.2022 з кінцевим терміном повернення кредиту 01.07.2022 року. Відповідно до п 1.3.1 договору відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 14,49 % річних. Відповідно до п.п. 3.2.1, 3.3.2, 3.2.3 договору повернення кредиту здійснюється шляхом внесення чергового мінімального платежу в розмірі 1464,98 доларів США на рахунок № [NUMBER] щомісячно до 02 числа поточного місяця. Для забезпечення повернення кредитних коштів позичальника на користь банку [PERSON] 03.07.2007 року уклала з банком договір поруки, за яким поручилась перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань. В якості забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту, позичальник укладає з банком договір іпотеки, квартири [ADDRESS] . Відповідач свої зобов`язання за договором не виконує, у зв`язку з чим станом на 04.06.2015 року утворилась заборгованість в розмірі 183 955,67 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 04.06.2015 року становить 3 864 165,63 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 94 420,84 доларів США, заборгованості по сплаті відсотків - 60 373,76 доларів США, заборгованості по сплаті комісії - 2 571,66 доларів США, пені за прострочення сплати кредиту - 26 589,41 доларів США. Посилаючись на те, що відповідач заборгованість за договором в добровільному порядку не сплачує, просило суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором № 16/2007/1102Фкз від 03.07.2007 року в розмірі 183 955,67 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 04.06.2015 року становить 3 864 165,63 грн. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Бойка О.Ю. від 03.07.2015 року відкрито провадження у справі (т. 1 а.с. 29). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.06.2016 року провадження по цивільній справі за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкової І.О. до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №16/2007/1102Фкз від 03.07.2007 року зупинено до набрання законної сили рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України конституційності Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 року № 4452-У (т. 1 а.с. 90). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.01.2021 року поновлено провадження у справі (т. 1 а.с. 118-119). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.09.2021 року задоволено заяву ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», залучено до участі у справі правонаступника ПАТ КБ «Надра», замінено стягувача Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт» - на ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (т. 3 а.с. 52). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2021 року заяву представника позивача ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог задоволено, позовну заяву в частині позовних вимог до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишено без розгляду (т. 3 а.с. 78-79). В підготовчому судовому засіданні 09.11.2021 року прийнято до розгляду заяву ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про зменшення позовних вимог, в якій ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» остаточно просило стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованість за кредитним договором №16/2007/1102Фкз від 03.07.2007 року в розмірі 94 420,84 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 04.06.2015 року становить 1 983 400,48 грн. (т. 3 а.с. 85-87, а.с. 137). В судовому засіданні представник позивача підтримав заяву ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про зменшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованість за кредитним договором №16/2007/1102Фкз від 03.07.2007 року в розмірі 94 420,84 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 04.06.2015 року становить 1 983 400,48 грн. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на недоведеність факту видачі кредиту за кредитним договором №16/2007/1102Фкз від 03.07.2007 року в іноземній валюті, відсутність у ПАТ КБ «Надра» станом на 03.07.2007 року ліцензії (дозволу) на видачу кредитів і іноземній валюті фізичним особам - громадянам України, недоведеність факту здійснення ПАТ КБ «Надра» 03.07.2007 року будь-яких видаткових касових операцій на користь [PERSON] , порушення ПАТ КБ «Надра» Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168. Заслухавши у засіданні суду пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та проаналізувавши надані письмові докази, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке. Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Матеріалами справи підтверджено, що 03.07.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства») та [PERSON] , було укладено кредитний договір №16/2007/1102Фкз, відповідно до умов якого, Банк надав Відповідачу в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності строковості, платності грошові кошти в розмірі 100 000,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 14,49 відсотків річних із кінцевим терміном повного повернення кредитних ресурсів до 01.07.2022 року, а Відповідач [PERSON] взяв на себе зобов`язання повернути фактично отримані грошові кошти, сплатити відсотки за користування отриманими кредитними коштами в порядку, розмірі та в строки, що передбачені кредитним договором (т. 3 а.с. 172-175). Згідно з п.п. 1.1., 1.2. і 1.4. Договору Банк надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 100 000,00 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Ціль кредитування - споживчі цілі. В якості забезпечення виконання Позичальником своїх зобов`язань щодо погашення Кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених цим Договором, можливих штрафних санкцій, Позичальник (майновий поручитель) 03.07.2007 року уклав з Банком договір іпотеки: квартира [ADDRESS] , загальною площею 77,97 кв.м., житловою площею - 52.80 кв.м., яка складається з трьох кімнат, реєстраційний номер 16981816 (т. 3 а.с. 179-183). Зазначене забезпечення зафіксоване і в п.2 Кредитного договору. Підписання та нотаріальне оформлення договору зазначеного нерухомого майна відбулося 03.07.2007 року. Це підтверджує ту обставину, що кредитні грошові кошти отримані Відповідачем. Відповідно до п.3.3.2 Кредитного договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу становить 1464.98 долари США. Згідно з пунктом 3.3.1. Кредитного договору Позичальник сплачує Банку всі платежі, передбачені цим Договором, шляхом здійснення перерахування коштів на рахунок № № [NUMBER] МФО 313968 у валюті Кредиту. За пунктом 3.3.2. Позичальник вносить платежі, визначені у цьому Договорі, щомісячно до 02 числа поточного місяця. Відповідно до пункту 3.3.4. кінцевий термін повернення Кредиту - 01.07.2022 року. З метою виконання умови, передбаченої п.3.5. цього Договору, Банк, при наявності несвоєчасного та/чи не в повному об`ємі виконання Позичальником своїх обов`язків щодо сплати мінімально необхідного платежу та/чи інших платежів, передбачених цим Договором, самостійно розподіляє грошові кошти, внесені Позичальником на розподільчий рахунок згідно черговості передбаченої п.3.5. цього Договору або іншої черговості, встановленої на розсуд Банку. Кінцевий термін повернення Кредиту - 01.07.2022 року. Таким чином, з Відповідачем було досягнуто домовленості про суму мінімального платежу, порядку і строки внесення чергового мінімального платежу. Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Зі змісту Договору вбачається, що сторони передбачили всі істотні умови договору відповідно до вимог чинного законодавства та інших нормативно-правових актів і дійшли згоди щодо всіх умов, на яких він укладався. Вся необхідна інформація про умови отримання кредиту, тип відсоткової ставки, валютні ризики, процедуру виконання договору та ін., які передують укладенню договору була надана відповідачу та не оспорювалась ним. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Цією статтею визначено також порядок надання кредитів та здійснення їх виключно на договірних умовах. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Відповідно до статті 651 ЦКУ зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Надання Банком грошових коштів позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених Договором підтверджують матеріали цивільної справи, зокрема: -заява Відповідача про надання кредитних коштів від 21.06.2007 року (т. 3 а.с. 184-185); -кредитне рішення про надання кредитних коштів (т. 3 а.с. 186); -заява Відповідача, якою прохає надати йому кредитні кошти з кредитного рахунку від 03.07.2007 (т. 3 а.с. 189); -розпорядження банку про видачу грошових коштів Відповідачу від 03.07.2007 (т. 3 а.с. 190); -розпорядження банку про виконання проводок у зв`язку із наданням кредита Відповідачу від 03.07.2007 (т. 3 а.с. 191); -меморіальний ордер №1 банку про оприбуткування в сумі 760088 грн від 03.07.2007; меморіальний ордер №2 банку про оприбуткування в сумі 263692,79 доларів США від 03.07.2007 (т. 3 а.с. 192); -квитанція банку №511 про платіж Відповідача за комісію за обслуговування кред. договору від 03.07.2007; квитанція банку №1637 про платіж Відповідача на поповнення рахунку від 03.07.2007 (т. 3 а.с. 193); -договір іпотеки №16/2007/1102Фкз від 03.07.2007 (т. 3 а.с. 189-183); -договір страхування заставної іпотечної квартири №2114-иг-07зп від 03.07.2007 (т. 3 а.с. 194-196); -квитанція банку №к/12/3/48 про страховий платіж Відповідача (т. 3 а.с. 197); -акти перевірки стану заставної іпотечної квартири банком від 03.07.2007, 03.04.2010, 09.11.2012 (т. 3 а.с. 199-201); -заяви Відповідача банку на включення для участі у валютних аукціонах для придбання доларів США та направлення їх на погашення кредиту (т. 3 а.с. 202-206). За розрахунком банку у зв`язку з неналежним виконанням умов договору заборгованість [PERSON] за кредитним договором станом на 04.06.2015 року утворилась заборгованість в розмірі 94 420,84 доларів США (т. 1 а.с. 16-19). Зазначений розрахунок Відповідачем належними доказами не спростовано. Сторона Відповідача посилається на те, що банком не доведено отримання позичальником коштів, наданий банком розрахунок заборгованості не є належним доказом утвореної заборгованості. Не можуть бути прийняті доводи про те, що наданий банком розрахунок заборгованості не є належним доказом у справі, з огляду на таке. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як на підставу своїх вимог щодо стягнення заборгованості з позичальника банком було надано: копію кредитного договору, розрахунок. Договір був підписаний Відповідачем, що підтверджує, що останній був з ним ознайомлений та погодився на умови, викладені в ньому. При цьому чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Виходячи з наведеного наданий банком розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості у цій справі. Відповідач не спростував факт отримання кредиту, позичальник під час укладення кредитного договору жодних заперечень щодо його умов не заявляв, будь-яких претензій щодо не проведення з ним переддоговірної роботи та незгоди з окремими пунктами кредитного договору або щодо нерозуміння ним окремих його частин не зазначав та в подальшому його виконував, тим більше здійснював його часткове погашення, під час розгляду справи не був згоден із заявленим банком розміром заборгованості, проте свого розрахунку не надав. Також 10.11.2021 року Відповідач звернувся до Позивача за проведенням реструктуризації, про що надав заяву (т. 3 а.с. 167-170). Таким чином додатково визнавши заборгованість за кредитним договором. Оскільки Відповідачем не надано доказів на підтвердження належного виконання зобов`язання колишньому кредитору - ПАТ КБ «Надра», суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», яке є правонаступником ПАТ КБ «Надра», заборгованості за кредитним договором №16/2007/1102Фкз від 03.07.2007 року в розмірі 94 420,84 доларів США. З приводу доводів Відповідача щодо наявності у ПАТ «КБ «Надра» станом на дату укладення кредитного договору (03.07.2007) дозволів (ліцензій) НБУ на здійснення операцій з готівкової іноземної валюти, суд зазначає наступне. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до статей 192, 524, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі по тексту - Декрет Кабінету Міністрів України), що був чинним на час виникнення спірних правовідносин. Відповідно до статті 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту другого статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17.07.2001 року № 275, у пункті 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до вимог підпункту «в» пункту четвертого статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України індивідуальної ліцензії потребують операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, які законодавством не встановлені. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, а саме отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов`язані з іноземною валютою. Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу Національного банку України на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту четвертого статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту першого розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Згідно з абзацом третім частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв`язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22.09.2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Оскільки оспорюваний кредитний договір було укладено до набрання чинності Законом України від 22.09.2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», то Позивачем дотримані вимоги законодавства щодо надання кредиту в іноземній валюті. У цьому контексті, Верховний Суд України у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 дійшов висновку, що відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Таким чином, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Відкрите акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» на момент укладення Кредитного договору з відповідачем [PERSON] мав банківську ліцензію Національного банку України № 21 від 23.08.2002 року і всі до неї Додатки, у тому числі на операції з валютними цінностями, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (підтверджується на сайті Національного банку України за веб-посиланням https://bank.gov.ua/files/Licences_bank/380764.pdf, і пунктом 46 Листа Національного банку України від 03.10.2007 N 41-211/1814-10108 «Про перелік банків, які мають банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій, у тому числі з валютними цінностями» за веб-посиланням https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v0041500-07#Text). У справі, яка розглядається, Кредитний договір укладено сторонами до вступу у силу Закону України від 22.09.2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. На час укладення оспорюваного кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. З приводу доводів Відповідача щодо дотримання банком прав позичальника як споживача, суд приймає до уваги наступне. Так, за загальним правилом, визначеним статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За змістом частини третьої зазначеної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною першою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з подальшими змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Інформація, яка надається кредитодавцем позичальнику перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, визначена статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення оспорюваного кредитного договору. Зокрема, кредитодавець зобов`язаний повідомити позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Відповідно до пункту 3.1 Правил № 168, у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту (пункт 3.3 Правил 168). Частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Аналізуючи зміст оспорюваного Кредитного договору, встановлено, що у ньому зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення кредитного договору. Таким чином, при розгляді справи судом встановлено, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» знайшли підтвердження, є доведеними, тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах пов`язаних із здійсненням ліквідації, тому на підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з Відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 3 654 грн. 00 коп. за ставкою для сплати судового збору на час пред`явлення позову.

Outcome: approved