Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

Позивач [PERSON] , 26.11.2020 року звернулася до Московського районного суду м. Харкова суду із позовом до [PERSON] , третя особа - Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Посилається на те, що з 2011 року вона перебувала у цивільному шлюбі із [PERSON] [INFO] у сторін народився син- [PERSON] . До 2017 року сторони проживали разом за місцем реєстрації відповідача в Запорізькій області, але потім позивач, разом із дитиною, переїхала до м. Харкова. На даний час позивач разом із сином зареєстровані за адресою- [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 27.08.2020р. З моменту вимушеного роздільного проживання відповідач перестав цікавитися долею свого сина, припинив надавати матеріальну допомогу, не займається його вихованням. Прохала позбавити [PERSON] батьківських прав на сина [PERSON] , матір`ю якого є [PERSON] . Стягнути з [PERSON] аліменти у розмірі 1/ 3 частини з усіх видів заробітку( доходу) щомісяця на сина [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова Т.В.Поліщук від 18.02.2021 року позовну заяву по справі № 643/18535/20 залишено без руху для усунення недоліків. Недоліки усунені. 26.05.2021 року [PERSON] уточнила свої позовні вимоги , зазначивши третьою особою- Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради. 26.05.2021 року суддею Московського районного суду м. Харкова Т.В.Поліщук відкрито провадження по даній справі. 14.12.2021 судом закрито підготовче провадження по даній справі та призначено до судового розгляду. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2022, на виконання розпорядження Верховного Суду від 08.03.2022 № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» справа № 643/18535/20 надійшла до провадження судді Октябрського районного суду м. Полтави Г.В. Андрієнко, із присвоєнням номеру провадження- 2/554/3729/2022. 16 серпня 2022 року ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави Г.В. Андрієнко прийнято до провадження цивільну справу №643/18535/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, суд про причину своєї неявки не повідомив. Представник Служби у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради не з`явився, про дату та час слухання справи повідомлені належним чином.В матеріалах справи міститься заява від них , в якій вони прохають розглянути справу без їх участі, не заперечують проти позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина- [PERSON] . При прийнятті рішення в іншій частині позову покладаються на розсуд суду. Оскільки відповідач неодноразово не з`являється на судові засідання, поважності причин своєї неявки до суду не надає, відзвив не направляє, за таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає , що позов підлягає до часткового задоволення посилаючись на таке. Встановлено, що з 2011 року громадянка [PERSON] та громадянин [PERSON] перебували у цивільному шлюбі. [INFO] у них народився син- [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Феодосійського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, актовий запис 231. Згідно вказаного свідоцтва батьками [PERSON] , [INFO] значиться: [PERSON] та [PERSON] . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 15 вересня 2020 року встановлено, що 16 грудня 2000 року Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 1287. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 15 вересня 2020 року встановлено, що 11 квітня 2018 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 806. До 2017 року [PERSON] та [PERSON] проживали разом за місцем реєстрації відповідача в Запорізькій області, але потім позивач, разом із дитиною, переїхала до м. Харкова. На даний час позивач разом із сином зареєстровані за адресою- [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 27.08.2020 р. З моменту вимушеного роздільного проживання відповідач перестав цікавитися долею свого сина, припинив надавати матеріальну допомогу, не займається його вихованням. Згідно висновку щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] із Департаменту служб у справах дітей Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 18.11.2021 № 639 за підписом директора Департаменту служб у справах дітей- О.П. Малько встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] проживає разом із матір`ю [PERSON] за адресою- [ADDRESS] , де створені умови для проживання дитини. Згідно з інформацією КНП « Міська дитяча лікарня № 5» Харківської міської ради [PERSON] , [INFO] , перебуває під наглядом фахівців поліклініки з 2012 року. Дитина спостерігається на диспансерному обліку лікаря невролога. За час спостереження догляд за дитиною здійснювала мати хлопчика, [PERSON] . Батько дитини , [PERSON] на прийом лікаря-педіатра з дитиною та за інформацією щодо стану здоров`я сина не звертався. Згідно з інформацією КЗ « Харківська спеціальна школа № 3 Харківської обласної ради, [PERSON] , [INFO] , начається з 01.09.2021 року в 1 класі закладу. Дитина проживає разом із матір`ю [PERSON] , яка займається вихованням сина, приводить та забирає зі школи, піклується про стан дитини. За час навчання сина, батько жодного разу не приходив до школи, не був присутній на батьківських зборах, не телефонував вчителю, та не проявляв інтересу щодо освітнього процесу, здоров`я, розвитку , виховання сина. Батька дитини, [PERSON] було запрошено до структурного підрозділу Департаменту служб, запрошення він отримав, але на зустріч так і не з`явився. Рекомендацією Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради , в інтересах дитини, Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, ввважає за доцільне позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Як роз`яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків, як батька, по відношенню до сина- [PERSON] . Не піклується про його фізичний і духовний розвиток, матеріального його не забезпечує, що свідчить про свідоме нехтування ним своїми обов`язками. Вказане також підтверджується висновком щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] із Департаменту служб у справах дітей Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 18.11.2021 № 639 за підписом директора Департаменту служб у справах дітей- О.П. Малько. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У частині 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, вказано: «Держави-учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також, суд приймає до уваги те, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). Крім цього вирішуючи даний спір, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справі № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018 року, яка зводиться до такого. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини, яка не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю, та вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Оцінюючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено факт ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки останній не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, виховання, підготовку до самостійного життя, що негативно впливає на фізичний та психологічний розвиток сина як складову виховання, а тому позовні вимоги в частині позбавлення відповідача батьківських прав підлягають задоволенню. Частинами 2 і 3 ст. 150 СК України встановлено обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 ч.3 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення. Як було встановлено, [PERSON] має інвалідність з дитинства, що підтверджується формою із Комунального некомерційного підприємства « Міська дитяча лікарня № 5». Спостерігається на диспансерному обліку у лікаря невролога, перебуває під наглядом фахівців відділення з надання психіатричної допомоги , що підтверджується виписками із медичної картки амбулаторного ( стаціонарного) хворого. Потребує спеціального догляду та додаткових коштів на лікування. Доказів, що відповідач має проблеми зі здоров`ям, не має можливості працювати та отримувати дохід, суду не надано. Враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що аліменти необхідно стягнути в розмірі 1/ 4 частини заробітку відповідача щомісячно, починаючи з 26.11.2020 р. і до досягнення дитиною повноліття. Позивач не обґрунтувала чому розмір аліментів на одну дитину повинен складати саме 1/3 частину доходів відповідача. У відповідності до ст. 141 ЦПК України із [PERSON] також підлягає стягненню на користь позивача 908 грн. судового збору сплаченого за подачу даного позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved