Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що [INFO] померла його матір, внаслідок її смерті відкрилася спадщина, серед майна - житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, котрий розташований в [ADDRESS] , який їй належав на праві приватної власності. Позивач вважає, що оскільки був зареєстрованим за однією адресою з спадкодавицею, то на підставі ст. 1268 Цивільного кодексу України він прийняв спадщину після смерті матері. Лише 17 січня 2020 року позивач довідався, що існує заповіт від імені матері [PERSON] , складений 25 червня 2014 року, котрим вона все своє майно заповіла своїй доньці, і сестрі позивача відповідачці [PERSON] , якій 14.03.2019 року вже видано свідоцтво про право на спадщину. Заповіт від імені своєї матері позивач вважає недійсним з огляду недотримання нотаріусом форми та порядку його укладення, а також з огляду на хворобу матері, яка не могла особисто підписати заповіт, з приводу чого просить суд постановити рішення, яким визнати зазначений заповіт недійсним. Також стягнути з відповідачки на користь позивача понесені судові витрати. Відповідачка подала суду відзив, згідно якого просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що права позивача як спадкоємця не порушені, він вважається таким, що не прийняв спадщину після смерті матері, оскільки у визначений законом строк він не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а частина 3 статті 1268 ЦК України вимагає фактичного проживання спадкоємця разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця. Позивач з 2007 року проживає у с. Руда Красна Рівненського району Рівненської області. Тобто оскільки позивач не проживав з спадкодавицею з 2007 року, то його не можна вважати таким, що прийняв спадщину після смерті матері. Наявність оскаржуваного ним заповіту не порушує жодних прав позивача, оскільки такі у нього ніколи не виникали. Окрім того відповідачка наголошує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а позивачем не надано належних та допустимих доказів для ухвалення рішення про визнання заповіту недійсним, та просила суд врахувати презумпцію правомірності правочину та презумпцію психічного здоров`я фізичної особи. Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Павлюк Тетяни Сергіївни надійшов відзив, у якому вона вказала, що у неї не виникало жодних сумнівів у здатності 26 червня 2014 року [PERSON] усвідомлювати значення факту і суті складання заповіту, його наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і її волевиявлення щодо вчинення нотаріальної дії, так і у її здатності особисто прочитати і підписати заповіт. Нотаріус вказала, що 26 червня 2014 року [PERSON] зрозуміло і усвідомлено прочитала текст заповіту і власноручно написала на обох примірниках заповіту, що заповіт прочитаний нею особисто вголос та підписаний власноручно, і що заповіт з її слів записаний вірно. Після цього заповідач підписалась і написала своє прізвище і ініціали і на двох примірниках заповіту і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Нотаріус у відзиві наголосила, що при посвідченні заповіту [PERSON] 25.06.2014 року за реєстровим №1956 вона діяла чітко до вимог нотаріального законодавства, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки є безпідставними, надуманими та необґрунтованими. Представником позивача було заявлене клопотання про витребування доказів, яке судом задоволено. Однак доказів отримання нотаріусом ухвали суду у суду немає. Зважаючи на наявні позиції сторін суд вирішив розглянути справу без необхідності призначення почеркознавчої експертизи, а тому у суду немає підстав наполягати на отриманні доказів, що були витребувані від приватного нотаріуса. У справі двічі був заявлений відвід головуючому (представником позивача та позивачем) , і двічі у його задоволенні було відмовлено. 18 травня 2022 року розгляд справи був відкладений у зв`язку з неявкою позивача та подання клопотання його представником клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки відсутнє паливо на АЗС. 13 червня 2022 року розгляд справи був відкладений у зв`язку з неявкою позивача та подання клопотання його представником про відкладення розгляду справи. 02 серпня 2022 року суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясував обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідив докази, якими вони обґрунтовуються. Оголошено перерву. 02 серпня 2022 року у зв`язку з оголошенням перерви у її розгляді за ініціативою представника позивача, останній отримав повістки про виклик його та позивача до суду на 10 серпня 2022 року. 10 серпня 2022 року позивач подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з захворюванням. Представник позивача у судове засідання не з`явився. 15 вересня 2022 року до суду від позивача повернулося повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідно до якого вбачається отримання 10.09.2022 року [PERSON] повістки за місцем його проживання у [ADDRESS] . У матеріалах справи також наявна розписка представника позивача [PERSON] про отримання ним 06.09.2022 року повістки про виклик до суду на 11:00 год. 20.09.2022 року. 20 вересня 2022 року представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи без її участі та участі відповідача, у якій просить суд постановити рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з урахуванням відзиву, що наявний у матеріалах справи. 20 вересня 2022 року у судове засідання повторно не з`явився ні позивач, ні його представник. Останній подав 20 вересня 2022 року до суду заяву про відкладення справи, оскільки нібито бере участь у розгляді кримінального провадження у Здолбунівському районному суді Рівненської області, доказів чого до заяви надано не було. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін чи учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Європейський суд\~з прав\~людини в\~рішенні від\~07\~липня 1989\~року у\~справі «Юніон\~Аліментаріа Сандерс\~С.А.\~проти Іспанії»\~зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Відповідно до частин першої та другої статті 223\~ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до\~п.\~2\~ч.\~3\~ст.\~223\~ЦПК України\~якщо учасник\~справи або\~його представник\~були належним\~чином повідомлені\~про судове\~засідання,\~суд розглядає\~справу за\~відсутності такого\~учасника справи\~у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Відповідно до\~ч.\~5\~ст.\~223\~ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року, прийнятої у справі №9901/949/18 законодавче формулювання «… якщо неявка перешкоджає розгляду справи» означає, що суд може розглянути позов по суті. Це законодавче формулювання змістовно викладено у вигляді умови, яка в кожному конкретному випадку (правовій ситуації, казусові) повинна оцінюватися окремо в межах відповідних спірних правовідносин, які диктують її застосування. Відповідно до постанови Верховного Суду від 19.09.2018 року, прийнятої у справі №826/10538/17: «22. Отже, вирішуючи питання про залишення позовної заяви без розгляду з підстав, передбачених зазначеними нормами процесуального закону, суд на підставі аналізу матеріалів справи та думки інших учасників справи повинен, серед іншого, дослідити питання можливості розгляду справи по суті за відсутності позивача, а також з`ясувати, чи не наполягає відповідач на розгляді справи по суті на підставі наявних у ній доказів». Враховуючи вищенаведене, повторна неявка позивача надає право суду залишити його позов без розгляду незалежно від причин неявки, навіть за наявності поважних причин такої неявки, але суд вирішуючи питання про залишення позовної заяви без розгляду, на підставі\~аналізу матеріалів\~справи,\~зокремадостатності матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, а також той факт, що судом уже заслухано вступне слово учасників справи, а також їхні додаткові пояснення, з`ясовано обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та досліджено докази, якими вони обґрунтовуються, та беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ та баланс інтересів сторін спору, зокрема відповідачки, яка залучена до участі у справі позивачем, суд вважає, що справу можливо розглянути на підставі наявних доказів і неявка позивача та його представника не перешкоджає вирішенню спору по суті. Дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.\~81\~ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] є дітьми [PERSON] 20 березня 2007 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , про що Жобринською сільською радою Рівненського району Рівненської області проставлена відмітка у паспорті позивача. Після одруження позивач переїхав з будинку [ADDRESS] на постійне місце проживання до [ADDRESS] , де проживає і на даний час. 25 червня 2014 року [PERSON] склала заповіт, який цього ж дня був посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Павлюк Т. С. Відповідно до заповіту [PERSON] все належне їй майно, з чого б воно не складалося і де б не знаходилося, у тому числі належні їй на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] , земельну ділянку для будівництва і обслуговування цього житлового будинку, яка розташована за цією ж адресою, земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області, а також все інше майно, на що вона матиме право на день смерті заповіла дочці [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. На день своєї смерті вона була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] . [PERSON] постійно проживала зі спадкодавицею [PERSON] в період з 2009 року і до дня смерті останньої, що встановлено також рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 29.04.2021 року у справі №570/4214/20. 14 березня 2019 року спадкоємиці за заповітом [PERSON] на підставі заповіту [PERSON] та на підставі належних документів щодо спадкового майна, а саме: житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Дацюк С. Г. було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] . Того ж дня на законних підставах відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нотаріусом, як державним реєстратором, було проведено державну реєстрацію права власності на спадковий житловий будинок [ADDRESS] на ім`я спадкоємиці [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Частиною першою статті 1221 ЦК України визначено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. У частині першій статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України). Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Згідно з висновками Верховного Суду, що викладені у постанові від 16.06.2021 року у справі №652/1031/18 слідує наступне: Аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що належними сторонами у спорах про визнання заповіту недійсним є спадкоємці, тобто особи, визначені такими за змістом заповіту або за законом, які звернулися у передбаченому законом порядку та у строки із заявою про прийняття спадщини, відкритої після смерті спадкодавця, та прийняли цю спадщину або вважаються такими, які прийняли спадщину. Отже, позивачем у справі такої категорії може бути дійсний учасник відповідних спадкових правовідносин, що виникли з приводу вирішення правового питання визначення належності спадщини особам, які обґрунтовано мають правомірний інтерес щодо визначення юридичної долі такої спадщини. Тобто суд повинен встановити, чи мала особа, яка звернулася до суду з цим позовом, право на спадкування, чи стосується прав та інтересів зазначених осіб заповіт, про визнання якого недійсним заявлено позов. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема, у готелі чи у санаторії тощо). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Згідно листа Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 04.02.2022 року №119/02-12/22 зазначено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак фактично не проживав 10 років (у 2007 році у зв`язку з одруженням вибув з вказаного домогосподарства до с. Руда Красна), на день смерті [PERSON] , тобто станом на [INFO] , у будинку [ADDRESS] з нею проживали та здійснювали догляд її донька з дітьми: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно з актами, складеними 13.06.2019 року, 08.08.2019 року, 30.10.2019 року за участі представників Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області та жителів с. Зоря Рівненського району Рівненської області встановлюється, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2010 року, і там відсутні його особисті речі. Відповідно до довідки про склад сім`ї №2499 від 14.07.2021 року, виданою Зорянською сільською радою Рівненського району Рівненської області для пред`явлення в Рівненський районний суд Рівненської області, [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою, однак фактично не проживає. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 14.07.2021 року Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області, за підписом керуючого справами, за підписом іншої особи, яка може засвідчити достовірність даних, наведених в акті, за підписом соціального працівника встановлюється, що [PERSON] останні 10 років за даною адресою не проживає. Згідно облікової картки об`єкта по господарського обліку Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області за 2011-2015 роки за адресою [ADDRESS] вбачається, що напроти [PERSON] у графі «вибув» наявний запис «проживає у с. Р.-Красна». Відповідно до викопіювань з матеріалів цивільної справи №570/3302/15-ц за позовом ПАТ «Дельта банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, що перебувала у провадженні Рівненського районного суду додатково підтверджується, що [PERSON] у 2014-2016 роках не проживав у с. Зоря Рівненського району Рівненської області, а проживав у с. Руда-Красна Рівненського району Рівненської області, про що свідчать конверти та повідомлення про вручення поштових відправлень, клопотання, заперечення позивача від 01.06.2016 року. Згідно заяви [PERSON] від 01.04.2016 року про перегляд заочного рішення він вказував адресу фактичного проживання та для листування: [ADDRESS] , та до якої долучив повідомлення про вручення йому поштових відправлень у 2014 році за адресою у с. Руда-Красна, листи АТ «Дельта Банк» 2015 року, що направлялися йому у село Руда-Красна Рівненського району Рівненської області. Також згідно рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 29.04.2021 року та набрало законної сили 08.06.2021 року, у справі №570/4214/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем, встановлено та доведено ту обставину, що саме [PERSON] разом зі своєю сім`єю, а не [PERSON] , в період з 2009 року до дня смерті матері [PERSON] , яка наступила [INFO] , постійно проживала у будинку за адресою: [ADDRESS] . Щодо довідки, наданої позивачем, виданої йому 06.02.2020 року виконавчим комітетом Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області за №627, у якій вказано що його матір [PERSON] до дня своєї смерті [INFO] постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , та на день своєї смерті мала склад сім`ї: [PERSON] , то суд зазначає про наступне. Згідно листа Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 04.02.2022 року №119/02-12/22 роз`яснюється, що довідка №627 від 06.02.2020 року, видана [PERSON] виключно у нотаріальну контору відповідно до ст. 1221 ЦК України про місце відкриття спадщини. Зорянська сільська рада Рівненського району Рівненської області зауважила, що слова «на день своєї смерті мала склад сім`ї» слід розуміти, що за цією адресою [ADDRESS] , також був зареєстрований її син [PERSON] , однак довідка такого змісту не підтверджує факту проживання у цьому будинку. [PERSON] та його представник не заперечували того факту, що позивач станом на 15.10.2017 року (день смерті його матері) не проживав з своєю матір`ю за адресою [ADDRESS] , а проживав у селі Руда-Красна Рівненського району Рівненської області. З аналізу вищенаведених норм права, а також наявних доказів у матеріалах справи, позивач [PERSON] не може вважатися таким, що прийняв спадщину у порядку частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки постійно не проживав із спадкодавицею [PERSON] на момент її смерті, тобто станом на момент відкриття спадщини. А тому [PERSON] не є учасником спадкових правовідносин щодо спадщини, відкритої після смерті згаданого спадкодавця, що свідчить про те, що оскаржуваний ним заповіт не стосується прав та інтересів позивача. Позивач не довів права на позов у матеріально-правовому сенсі, а тому суд не вправі робити висновок по суті вимог про дійсність чи недійсність заповіту, складеного померлою [PERSON] на користь [PERSON] . Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, що викладені у постанові від 16.06.2021 року у справі №652/1031/18. У постанові\~Верховного Суду\~від 12.07.2022\~року у\~справі №295/15914/19 у постанові Верховного Суду від 28.04.2021 року у справі №204/2707/19, постанові Верховного Суду від 21.10.2020 року у справі №569/15147/17 вказано, що частина третя статті 1268\~ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Отже, у справі, яка розглядається судом, саме та обставина, що [PERSON] не прийняв спадщину після смерті своєї матері та не вважається таким в силу закону, є вирішальною під час визначення, чи порушує оспорюваний ним заповіт права та інтереси позивача, та лише у разі встановлення того, що позивач є спадкоємцем після смерті спадкодавця це могло бути підставою для оцінки судами дійсності заповіту. Окрім того, суд звертає увагу, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 ЦК України). Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України). Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису (частина друга статті 209 ЦК України). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу (частина третя статті 1247 ЦК України). Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, що викладені у постанові від 20.07.2022 року у справі №461/2565/20, який окрім того вказав наступне: «за загальним правилом, нотаріальне посвідчення такого правочину як заповіт в Україні здійснюється нотаріусом; право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права; свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача; свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю. Тільки у разі наявності фізичних вад у заповідача, які позбавляють його можливості прочитати заповіт, посвідчення заповіту відбувається лише при свідках. І саме в цьому разі недотримання такої вимоги щодо порядку посвідчення заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України має наслідком нікчемність заповіту». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21) вказано, що: «право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача». Суд також бере до уваги пояснення [PERSON] , приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області, яка здійснювала посвідчення заповіту [PERSON] , згідно яких нотаріус вказала, що у неї не виникало жодних сумнівів у здатності 26 червня 2014 року [PERSON] усвідомлювати значення факту і суті складання заповіту, його наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і її волевиявлення щодо вчинення нотаріальної дії, як у її здатності особисто прочитати і підписати заповіт. Нотаріус вказала, що 26 червня 2014 року [PERSON] зрозуміло і усвідомлено прочитала текст заповіту і власноручно написала на обох примірниках заповіту, що заповіт прочитаний нею особисто вголос та підписаний власноручно, і що заповіт з її слів записаний вірно. Після цього заповідач підписалась і написала своє прізвище і ініціали і на двох примірниках заповіту і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Непідкріплені належними та допустимими доказами доводи [PERSON] не спростовують презумпцію правомірності цього правочину, оскільки [PERSON] не була визнана судом недієздатною чи обмежено дієздатною, не мала групи по інвалідності, мала право на складання заповіту. Заповіт має письмову форму та посвідчений нотаріусом Павлюк Т.С., його зміст був зачитаний уголос та власноруч підписаний заповідачем у присутності нотаріуса, заповіт відповідав волі [PERSON] та був зареєстрований у встановленому законом порядку. Також суд враховує презумпцію психічного здоров`я фізичної особи та недоведеності позивачем того, що [PERSON] в момент вчинення оспорюваного правочину не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225\~ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Такі правові висновки є незмінними. У постановах Верховного Суду від 05 лютого 2018 року у справі № 404/4956/15-ц (провадження № 61-1294св18), від 25 липня 2018 року у справі № 416/13806/14 (провадження № 61-33508св18), колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також виходила з того, що підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225\~ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Статтею 3\~Закону України\~«Про психіатричну\~допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Доказів того, що [PERSON] на час підписання заповіту була абсолютно неспроможна розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, що не спростовує презумпцію психічного здоров`я. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі №1340/4630/18 та постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16. Верховний Суд звернув увагу, що з`ясування питання порушених прав, свобод чи інтересів позивача передує розгляду питання щодо правомірності (законності) рішення, яке оскаржується. Відсутність порушення прав, свобод чи інтересів позивачів є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності такого рішення. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 24.05.2017 року у справі №6-951цс16: «Частиною першою статті 15\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні». З огляду на вищезазначене суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON] . Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч.9, 10 ст.158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволені позовних вимог в повному обсязі, то слід скасувати заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 03.11.2021 р., а саме скасувати арешт на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (реєстровий номер об`єкта нерухомого майна 974609756246, номер запису про право власності 30693038, дата державної реєстрації 14.03.2019 р., власник [PERSON] ). Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають в повному обсязі, то судовий збір, сплачений позивачем за вказані вимоги покладається на позивача.

Outcome: dismissed