Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-15 00:00:00

Керівник Бучацької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, Тернопільської обласної державної адміністрації - Тернопільської обласної військової адміністрації звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Заліщицької міської ради про звільнення та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки у придатний для використання стан шляхом знесення (демонтажу) розміщених на ній тимчасових споруд (об`єктів торгівлі) та стягнення заподіяної шкоди в розмірі 3197 гривень. В обгрунтування позовних вимог прокурором зазначено, що Заліщицьким відділом Бучацької оружної прокуратури встановлено порушення законодавства щодо порядку володіння, користування та розпорядження землями, що перебувають у державній власності, що спричинло шкоду державі, у зв`язку з чим виникла необхідність у застосуванні представницьких повноважень шляхом звернення до суду з позовною заявою в інтересах держави. Зокрема, слідчими СВ Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області здійснювалося досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021211110000258 від 30.06.2021 року про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України. Під час досудового розслідування вищевказаного кримінального провадження встановлено, що у 2011 році, більш точної дати слідством не встановлено, у [PERSON] виник злочинний умисел на самовільне зайняття земельної ділянки особливо цінних земель. Реалізовуючи свій злочинний умисел, у 2011 році [PERSON] , перебуваючи біля с.Касперівці Чортківського району Теонопільської області, на території ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Касперівський», знаючи, що дана територія входить до складу природно-заповідного фонду України та належить до особливо цінних земель та даний об`єкт затверджений як об`єкт природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, територія якого зокрема перебуває під охороною Касперівської сільської ради, яка на даний час входить до Заліщицької об`єднаної територіальної громади, на якій заборонено проведення господарської діяльності, будівництва нових споруд, здійснив самовільне зайняття земельної ділянки особливо цінних земель, а саме: території, площею 284 кв.м, та влаштував тимчасову споруду, чим заподіяв шкоду Заліщицькій об`єднаній територіальній громаді в розмірі 3197 гривень. Зазначає, що ухвалою Заліщицького районного суду Тернопільської області від 20.10.2021 року у справі № 597/1133/21, яка набрала законної сили 28.10.2021 року, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України, у зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закрито кримінальне провадження відносно нього на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України. При цьому з матеріалів досудового розслідування, зокрема, протоколу про адміністративне правопорушення Державної екологічної інспекції №003940 від 03.06.2020 року, протоколу про адміністративне правопорушення Державної екологічної інспекції № 004151 від 03.06.2020 року, протоколу про адміністративне правопорушення Державної екологічної інспекції № 004277 від 03.06.2020 року, матеріалів перевірки, проведеної Головним управлінням Держгеокадстру у Тернопільській області, а також висновку експерта за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи № 794/20-22 від 18.06.2020 року, висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 795/20-22 від 19.06.2020 року та висновку експерта за результатами проведеної земельно-технічної експертизи № 1262/20-22 від 29.06.2021 року вбачається, що [PERSON] самовільно зайняв земельну ділянку, площею 284 кв.м, з яких 200 кв.м, знаходиться безпосередньо під встановленими тимчасовими спорудами (об`єктами торгівлі) в межах категорії земель - землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення за рахунок земель виключно ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Касперівський». Розмір шкоди, завданої внаслідок самовільного зайняття вищевказаної земельної ділянки, згідно з висновком судово-економічної експертизи № 795/20-22 від 19.06.2020 року становить 3197 гривень 10 копійок. Відповідно до інформації Заліщицької міської ради № 03-23/71 від 10.01.2022 року шкода, заподіяна [PERSON] Заліщицькій міській раді внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки на території Заліщицької теритоіральної громади Тернопільської області із земель ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Касперівський» державної форми власності, площею 284 кв.м, не відшкодована, а вищевказана земельна ділянка не звільнена та не приведена у попередній стан, що, зокрема, підтверджується актом робочої групи з питань здійснення контролю за дотриманням [PERSON] природоохоронного та земельного законодавства, використанням та охороною земельної ділянки на території Заліщицької територіальної громади Чортківського району Тернопільської області, згідно з яким станом на 19.05.2022 року на вищевказаній земельній ділянці розміщено дерев`яну споруду - торговий павільйон без влаштування капітального фундаменту. Біля нього розташований металевий кіоск та дворова споруда без влаштування фундаментів. Вказані тимчасові споруди (об`єкти торгівлі) не демонтовані та земельна ділянка не приведена у попередній стан. Ухвалою Заліщицького районного суду Тернопільської області від 29.07.2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі з встановленням відповідачеві п`ятнадцятиденного строку з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою Заліщицького районного суду Тернопільської області від 07.09.2022 року закрито підготовче судове засідання у справі та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Прокурор Голоден Д.І. у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник позивача Тернопільської обласної державної адміністрації - Тернопільської обласної військової адміністрації у судове засіданення не з`явився, однак до суду надійшли пояснення, з яких вбачається, що позивач просить розглянути справу без участі його представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Представник позивача Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області у судове засідання не з`явився, однак від начальника Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області надішло клопотання, у якому позивач просив справу розглянути за відсутності його представника, підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Заліщицької міської ради Тернопільської області у судове засідання не з`явився, однак від міського голови надійшло клопотання про рогляд справи за відсутності преставника міської ради, яким заявлені позовні вимоги визнає у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи по суті, що підтверджується матеріалами справи, та не надав у встановлений судом строк відзиву до суду. Суд вважає, що відповідач не з`явився у судове засідання без поважних причин, а тому справу слід розглянути за відсутності відповідача з постановленням заочного рішення. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно зі ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення прокурора Голоден Д.І., дослідивши матеріали справи, оцінивши письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Стосовно правомірності звернення з даним позовом до суду керівника Бучацької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, Тернопільської обласної державної адміністрації - Тернопільської обласної військової адміністрації, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі. Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно із ч.3 ст.56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч. 5 ст. 56 ЦПК України). Відповідно до ч.4 ст.56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома). Врегульовуючи розбіжності у раніше викладених правових позиціях, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, зазначивши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. Звертаючись до суду із даним позовом в інтересах держави в особі Тернопільської обласної державної адміністрації - Тернопільської обласної військової адміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, прокурор зазначає, що Бучацькою окружною прокуратурою було надіслано лист №1306 ВИХ-22 від 14.06.2022 року до Тернопільської обласної державної адміністрації - Тернопільської обласної військової адміністрації з викладенням виявлених порушень вимог законодавства щодо самовільного зайняття [PERSON] земельної ділянки державної форми власності в межах категорії земель - землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення та пропозиціями щодо вжиття заходів реагування до усунення цих порушень і повернення відповідної земельної ділянки у розпорядження держави, відтак вимога ст.23 Закону України «Про прокуратуру» щодо попереднього повідомлення прокурором відповідного органу державної влади про намір звернутися до суду за захистом інтересів держави з заявленим позовом виконана. При цьому уповноваженими органами, зокрема Тернопільською обласною військовою адміністрацією, яка є власником зазначеної земельної ділянки, та Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області, що здіснює контроль за дотриманням земельного законодавства, а також Заліщицькою міською радою Тернопільської області, якій було заподіяно шкоду внаслідок вищевказаного порушення, своєчасних заходів щодо захисту порушених інтересів держави та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки державі не було вжито, що свідчить про їх бездіяльність, та останні не заперечують проти вжиття таких заходів органами прокуратури. Вказане підтверджується, зокрема, листом Тернопільської обласної військової адміністрації №03-4937/169 від 27.06.2022 року, яким вона просила Бучацьку окружну прокуратуру вжити заходів реагування позовного характеру щодо повернення вищевказаної земельної ділянки у володіння та користування держави, посилаючись на відсутність коштів для звернення до суду із позовною заявою; інформацією Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області №10-19-0.181.1413-2/22 від 16.06.2022 року щодо відсутності у неї до грудня 2021 року повноважень щодо звернення до суду та коштів для сплати судового збору; листом Заліщицької міської ради Тернопільської області № 03-23/71 від 10.01.2022 року про відсутність коштів для сплати судового збору для звернення до суду з позовною заявою про стягнення з [PERSON] шкоди, заподіяної внаслідок самовільної земельної ділянки у розмірі 3197 гривень 10 копійок. При цьому, вказаними органами виконавчої влади не повідомлено про можливість майбутнього вжиття заходів для самостійного усунення порушеннь з метою захисту інтересів держави. Відтак, виконуючи приписи ч.ч.3-5 ст.56 ЦПК України і частин третьої, четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор при поданні позовної заяви обґрунтував неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів територіальної громади Заліщицькою міською радою, посадові особи якої у розумні строки, за відсутності об`єктивних перешкод для звернення з позовом до суду, не вжили заходів до звільнення відповідачем земельної ділянки шляхом знесення (демонтажу) розміщених на ній тимчасових споруд, тобто навів підстави для представництва інтересів держави в суді. При цьому, суд зважає на те, що у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021211110000258 від 30.06.2021 року за ч.2 ст.197-1 КК України про обвинувачення [PERSON] , було встановлено факт заподіяння майнової шкоди Заліщицькій об`єднаній територіальній громаді у розмірі 3197 гривень 10 копійок, і у цьому кримінальному провадженні брав участь представник потерпілої особи, таким чином Заліщицька міська рада Тернопільської області була обізнана і знала про порушення інтересів держави, але починаючи з червня 2021 року не вчинила жодних заходів щодо звернення до суду з відповідним позовом у розумний строк. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Земельні правовідносини, зокрема пов`язані із користуванням землею, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", Цивільним кодексом України, іншими Законами України, постановами Кабінету Міністрів України у випадках, передбачених законом, а також договором оренди землі. Стаття 13 Конституції України, серед іншого визначає, що земля, яка знаходяться в межах території України, є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цієюКонституцією. В силу приписів ст.14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У ст.116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до змісту цієї норми закону право власності або право користування земельною ділянкою із земель державної або комунальної власності виникає лише за наявності рішення зазначених органів і тільки в межах, вказаних в цих рішеннях. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування В силу положень ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. При цьому ст.126 ЗК України визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно доЗакону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною другою статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 211 ЗК України визначено, що самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону. Відповідно до ст.212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для користування стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» передбачає, що самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. З системного аналізу положень ст.ст.116, 123, 124, ч.2 ст.134, ст.212 ЗК України, ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» можна зробити висновок, що відповідно до вимог наведеного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 січня 2021 року у справі № 264/7200/18 (провадження № 61-9659св20). Судом встановлено, що слідчими СВ Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021211110000258 від 30.06.2021 року про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України. Під час досудового розслідування вищевказаного кримінального провадження встановлено, що реалізовуючи свій злочинний умисел, у 2011 році [PERSON] , перебуваючи біля с.Касперівці Заліщицького району Тернопільської області, на території ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Касперівський», положення про який затверджено Міністром охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України 14.01.1999 року, знаючи, що дана територія входить до складу природно-заповідного фонду України та належить до особливо цінних земель та даний об`єкт затверджений, як об`єкт природно-заповідного фонду загальнодержавного значення постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 року №584 «Про зміну деяких рішень Уряду України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про природно-заповідний фонд України» від 16.06.1992 року, територія якого, зокрема, перебуває під охороною Касперівської сільської ради, яка на даний час входить до Заліщицької об`єднаної територіальної громади, згідно охоронного зобов`язання № 05-109 від 16.06.2011 року, на якій заборонено проведення господарської діяльності, будівництва нових споруд, в порушення вимог нормативно-правових актів та ст.ст.43-46-1 Земельного кодексу України, ст.7 Закону України «Про природно-заповідний фонд», ст.61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», здійснив самовільне зайняття земельної ділянки особливо цінних земель, а саме: території, площею 284 кв.м, та влаштував тимчасову споруду, чим заподіяв шкоду Заліщицькій об`єднаній територіальній громаді на суму 3197 грн. Розмір та розташтування вищевказаної самовільно зайнятої земельної ділянки підтверджуються висновком експерта №1262/20-22 від 29.06.2021 року за результатами проведеної земельно-технічної експертизи у кримінальному провадженні №12017210080000000285. Ухвалою Заліщицького районного суду Тернопільської області від 20.10.2021 року клопотання захисника обвинуваченого [PERSON] про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження задоволено у повному обсязі. [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України, зі спливом строків давності притягненняо особи до відповідальності та закрито кримінальне провадження відносно нього на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України. Вищевказана ухвала набрала законної сили 28.10.2021 року. Згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Враховуючи викладене, згідно з позицією Верховного Суду України від 19.11.2019 року у справі №345/2618/16-4 звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи у скоєнні правопорушення. Доданими до позовної заяви матеріалами, які були досліджені у судовому засіданні, підтверджується факт самовільного зайняття [PERSON] земельної ділянки особливо цінних земель, а саме: території, площею 284 кв.м, та влаштування на ній тимчасових споруд (об`єктів торгівлі). Відповідачем [PERSON] , який не скористався правом на подання відзиву на позов з наданням суду належних та допустимих доказів на спростування викладених прокурором у позовній заяві обставин, не підтвержено факту користування вищевказаною земельною ділянкою на правових підставах. Зокрема, судом встановлено, що у відповідача [PERSON] відсутні будь-які правовстановлюючі документи для користування земельною ділянкою площею 284 кв.м, з яких 200 кв.м знаходиться безпосередньо під встановленими тимчасовими спорудами (об`єктами торгівлі) в межах категорії земель - землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення за рахунок земель виключно ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Касперівський». Суд погоджується з висновками прокурора про те, що рішення органу місцевого самоврядування №231 від 18.05.2010 року та №39 від 20.05.2011 року про надання дозволу відповідачеві [PERSON] на розміщення об`єкта торгівлі в [ADDRESS] не свідчить про використання останнім земельної ділянки під об`єктом торгівлі (кіоском) на законних підставах, оскільки єдиною підставою набуття права власності або користування земельними ділянками державної або комунальної власності є саме рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, яке виникає з моменту його державної реєстрації відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Використання вищевказаної земельної ділянки без оформлення права власності або права постійного користування чи права оренди є самовільним зайняттям земельної ділянки, що узгоджується із висновком Верховного Суду у справі №1940/1655/18 від 20.02.2020 року. Стаття 152 ЗК України передбачає одним із способів захисту порушеного права відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю і відшкодування завданих збитків. Таким чином, особа, що використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої, повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан (а точніше у попередній стан), включаючи знесення будинків, будівель і споруд, за власний кошт. Суд приходить до висновку, що заявлений позивачем віндикаційний позов про витребування майна (самовільно зайнятої земельної ділянки) від незаконного володільця - відповідача у справі є належним та ефективним способом захисту відповідно до ст.16 ЦК України, що узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року. Щодо стягнення з [PERSON] шкоди, завданої внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, у розмірі 3197 гривень 10 копійок судом встановлено наступне. Приписами ст.16 ЦК України встановлено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків (шкоди). Згідно ч.ч.1,3 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно зі ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка її завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням земельного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю. Стаття 1166 ЦК України містить правило про загальний (генеральний) делікт, відповідно до якого будь-яка шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, повинна бути відшкодована особою, яка її завдала, в повному обсязі. Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення). У науці цивільного права акт завдання шкоди прийнято поділяти на такі складові елементи: а) протиправна поведінка особи; б) настання шкоди; в) причинний зв`язок між двома першими елементами; в) вина завдавача шкоди. При цьому, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність всіх складових правопорушення. Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, завдана шкода відшкодовується у повному обсязі. Мова йде про реальну шкоду та упущену вигоду. Виходячи з загальних принципів цивільного права для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди потрібна наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Тобто відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, коли за нормами ЦК відповідальність настає незалежно від вини. Тобто, для застосування такої міри відповідальності як стягнення шкоди, позивач повинен довести наявність шкоди (її розмір), протиправність дій відповідача, та причинний зв`язок між шкодою позивача та протиправними діями відповідача. Вимоги позивача ґрунтуються на протиправній поведінці відповідача, яка полягає у самовільному користуванні земельною ділянкою без достатніх на це правових підстав. Нормами ст.ст.152,156 Земельного кодексу України закріплено, що: власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. В пунктах 12 і 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» суд надав роз`яснення, що у випадках самовільного зайняття земельних ділянок шкода (збитки) відшкодовуються відповідно до ст.ст.22, 1166, 1192 Цивільного кодексу України, ст.ст.156, 211, 212 Земельного кодексу України у повному обсязі особами, що її заподіяли. У пункті 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» роз`яснено, що згідно з пунктом 3.1 наказу Державного агентства земельних ресурсів України та Державної інспекції з контролю за використанням і охороною земель від 12.09.2007 року № 110 «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо застосування Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2007 №963» підставою для здійснення розрахунку розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам, юридичним чи фізичним особам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, є матеріали справи про адміністративне правопорушення, які підтверджують факт вчинення цього правопорушення, а саме: - акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства; - протокол про адміністративне правопорушення; - припис (з вимогою усунення порушення земельного законодавства); - акт обстеження земельної ділянки. Отже, підставою для здійснення розрахунку розміру шкоди, заподіяної державі або територіальній громаді внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, є зазначені документи в їх сукупності, оскільки саме вони можуть підтвердити сам факт самовільного зайняття земельної ділянки, розмір зайнятої ділянки та період часу, протягом якого вона використовується без належних правових підстав. Пунктом 7 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» передбачено, що при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК України. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого). В п.18 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 31.03.1989 року (зі змінами та доповненнями) «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» при розгляді в порядку цивільного судочинства позову, що випливає з кримінальної справи, суд згідно з роз`ясненням, даним у п.3 постанови №11 Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1976 року «Про судове рішення», визначає суми, що підлягають стягненню на відшкодування шкоди, з урахуванням доказів, як наявних у кримінальній справі, так і додатково представлених сторонами і зібраних з ініціативи суду (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду № 13 від 25.12.1992 року та №14 від 18.12.2009 року). Як вбачається із висновку акредитованого експерта Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України С.Ю.Згуровської за результатами проведення судово-економічної експертизи №795/20-22 від 19.06.2020 року, як проводилась методами зіставлення та документальної перевірки матеріалів кримінального провадження, з урахуванням висновку судової земельно-технічної експертизи від 18.06.2020 року №794/20-22, розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки державної форми власності на території Касперівської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області складає 3197 гривень 10 копійок. На підставі викладеного, аналізуючи зазначені норми закону, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог керівника Бучацької окружної прокуратури в особі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, Тернопільської обласної державної адміністрації - Тернопільської обласної військової адміністрації до [PERSON] , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Заліщицької міської ради про звільнення та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки у придатний для використання стан шляхом знесення (демонтажу) розміщених на ній тимчасових споруд (об`єктів торгівлі) та стягнення заподіяної шкоди в розмірі 3197 гривень 10 копійок. Згідно Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», ухвалюючи рішення у справі, провадження в якій відкрито за заявою прокурора, суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір із відповідача (повністю або пропорційно до задоволених вимог), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно до задоволених вимог), за винятком випадків, коли позивача звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, на користь позивача з відповідача слід стягнути 7443 гривні сплаченого позивачем при подачі позову до суду судового збору.

Outcome: approved