Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-04 00:00:00

Національний університет харчових технологій в особі відокремленого структурного підрозділу «Вінницького фахового коледжу НУХТ» звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей ВМР про визнання особи, такою що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивовано тим, що гуртожиток, який розташований по [ADDRESS] , є державною власністю в особі Міністерства освіти і науки України, право оперативного управління яким здійснює відокремлений структурний підрозділ «Вінницький фаховий коледж НУХТ». Засіданням профспілкового комітету викладачів та співробітників Вінницького політехнікуму та адміністрації 19.03.1998 р. на ім`я [PERSON] було видано ордер №30 на житлову площу 17,5 кв. м. , кімн. 94. Згодом 09.03.2004 р., [PERSON] був переселений в кімн. №28, згідно наказу №27-АГ «Про переселення в гуртожитку №2». [INFO] [PERSON] - помер. Разом з [PERSON] у зазначеній кімнаті зареєстрована його донька - [PERSON] , яка проживала з ним до 2018 року. Представник позивача зазначає, що у зв`язку із смертю [PERSON] , [INFO] на адресу відповідача було надіслано лист з вимогою звільнити кімнату №28 від речей її батька. Станом на день звернення до суду із позовом, вказана вимога не виконана та оскільки правових підстав для проживання відповідача та членів її сім`ї у вказаному приміщенні не має, позивач звернувся до суду із даним позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим по [ADDRESS] та стягнення судових витрат. Ухвалою суду від 09.02.2022 р. позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення виявлених недоліків. 11.02.2022 р. на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 14.02.2022 р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. Ухвалою суду від 04.07.2022 р. до участі у справі залучено Службу у справах дітей Вінницької міської ради в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору. В судовому засіданні представник позивача адвокат Ткачук Б.О. заявлені вимоги підтримав з тих же підстав, що наведено у позовній заяві, просив їх задоволити. Представник відповідача адвокат Ткачук В.В. в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовної заяви та повідомила, що у відповідача немає на праві власності чи іншому праві будь якого нерухомого майна де б вона могла проживати. Зазначила, що у спірній кімнаті гуртожитку відповідач проживає на законних підставах з часу поселення по січень 2022 року. Також там зареєстрована та проживає разом з нею її неповнолітня донька - [PERSON] , [INFO] . Починаючи з 04.01.2022 року вхідні двері кімнати опечатані адміністрацією закладу, що позбавлає її можливості зайти в приміщення та проживати в ньому. В кімнаті знаходяться речі відповідача та її неповнолітньої дитини. Представник третьої особи Бойко М.П., підтримала висновок про недоцільність визнання дитини [PERSON] , такою що втратила право користування житловим приміщенням. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані відповідними нормами Житлового кодексу України та Примірного Положення про гуртожитки щодо збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми мешканцями та порядку визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Судом встановлено, що засіданням профспілкового комітету викладачів та співробітників Вінницького політехнікуму та адміністрації 19.03.1998 р. на ім`я [PERSON] було видано ордер №30 на житлову площу 17,5 кв. м., кімн. 94. (а.с. 11). Згодом 09.03.2004р., [PERSON] був переселений в кімн. №28 згідно наказу №27-АГ «Про переселення в гуртожитку №2» (а.с.12). [INFO] [PERSON] - помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 22.01.2021 року (а.с. 21). Разом із [PERSON] у зазначеній кімнаті зареєстрована його донька - [PERSON] , яка проживала з ним з 31.05.2005 року, що підтверджується карточкою прописки (а.с. 13), а також її неповнолітня донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою ДАП ВМР від 15.02.2021 року № 11256 (а.с.64). Відповідно до ст. ст. 128, 129 ЖК України, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Відповідно до п. 14 Примірного Положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208, вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера. За наведеного вбачається, що відповідач зареєстрована в кімнаті [ADDRESS] в порядку передбаченому законодавством, яке чинне на час її вселення. Доказів протилежного - до суду надано не було. Вказаний гуртожиток по [ADDRESS] є об`єктом права державної власності та закріплений на праві оперативного управління за Вінницьким коледжем НУХТ (правонаступником Вінницького політехнічного технікуму), що підтверджується свідоцтвом про право власності від 23 лютого 2012 року, виданим виконкомом Вінницької міської ради. Даний гуртожиток має статус студентського гуртожитку. Як встановлено ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток (ч. 2 ст. 128 ЖК УРСР. Статтею 129 ЖК УРСР визначено, що адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. У цьому зв`язку судом встановлено, що [PERSON] , як майстер Вінницького політехнікуму (перебував з позивачем у трудових відносинах) згідно ст. 127 130 ЖК УРСР та на підставі ордеру № 30 від 19.03.1998 року набув право проживання у кімнаті № 94 гуртожитку, що за адресою (станом на час вселення) [ADDRESS] . Згодом, 09.03.2004 року [PERSON] був переселений в кімнату [ADDRESS] , згідно наказу №27-АГ "Про переселення в гуртожитку №2. Як вбачається із копії паспорта [PERSON] , вона була зареєстрована в кімнаті [ADDRESS] з 31.05.2005 року (а.с.19). Спору щодо правомірності реєстрації та вселення [PERSON] до нині спірного приміщення гуртожитку між сторонами по справі не було і доказів про його наявність, до суду не надано. Відповідно до ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 10\~ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 17\~Закону України\~"Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~суду з\~прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 310\~ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до пункту 4 статті 31\~ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Згідно із частиною 4 статті 9\~ЖК Української\~РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, просив визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

Outcome: dismissed