Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження № 50440750 від 14.03.2016 є неправомірною та підлягає скасуванню, оскільки виконавче провадження було відкрито після строку пред`явлення виконавчого документа. Також вказує, що на момент реалізації предмета іпотеки - однокімнатної квартири [ADDRESS] законом було встановлено заборону щодо звернення стягнення на вказане майно, а саме діяв мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Зазначає, що примусова реалізація спірної квартири яка належить їй на праві власності відбулася без попереднього дозволу органу опіки і піклування, оскільки на день проведення електронних торгів у квартирі проживали та були зареєстровані її діти. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13.04.2021 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс». ТОВ «Юрфактор Сервіс» було надано відзив, у якому відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів та не наведено доводів, які б свідчили про порушення правил проведення електронних торгів, та яким чином ці порушення вплинули на результат торгів, а також на суб`єктивне право чи інтерес позивача за захистом якого він звернувся до суду та з урахуванням викладеного відповідач вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Відповідачем також було подано заяву про застосування строків позовної давності. Позивачем [PERSON] надано відповідь на відзив. Від ДП «СЕТАМ» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач також просить застосувати строки позовної давності. Відзив також надійшов від Подільського районного відділу ДВС у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ), у якому відповідач вказує, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки всі дії вчинені державним виконавцем у виконавчому провадженні стосовно відкриття виконавчого провадження, оцінки майна, передачі його на реалізацію та реалізації його на електронних торгах СЕТАМ, здійснені у відповідності та в порядку передбаченому чинним законодавством. ТОВ «Діджи Фінанс» в письмових поясненнях на адресу суду просили позовні вимоги задовольнити. Третьою особою ПАТ «Дельта Банк», приватним нотаріусом КМНО Чорней В.В. будь-яких письмових пояснень по суті спору подано не було. В судове засідання позивачка не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася неодноразово належним чином, поважних причин неявки остання не повідомила. Представник відповідача ТОВ «Юрфактор Сервіс» в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву, в якій проти задоволення позовних вимог заперечував з мотивів викладених у відзиві, просив суд розглянути справу без його участі. Представник відповідача ДП СЕТАМ в судове засідання не з`явився, проте у відзиві на позовну заяву просив розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача Подільського районного відділу ДВС у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ) в судове засідання не з`явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не з`явився про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи ТОВ «Діджи Фінанс» в судове засідання не з`явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що 11.06.2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та позивачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 1073-100/ФКВ-08 відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 250 тис. доларів США, під 15% річних, строком погашення до 03 червня 2033 року. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором того ж дня між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 1073-100/Zфквiп-08, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С., зареєстрований в реєстрі за № 3697, відповідно до якого [PERSON] передала у заставу банку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру [ADDRESS] . На підставі договору про передачу активів та кредитних зобов`язань Укрпромбанку на користь Дельта банку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Соколовим О.Є. 30 червня 2010 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (код ЄДРПОУ 34047020) стало правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк». Позивач свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором не виконував, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» звернулося до приватного нотаріуса за видачою виконавчого напису. 23.07.2014 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. видав виконавчий напис № 1029, яким запропонував звернути стягнення на нерухоме майно - однокімнатну квартиру [ADDRESS] , що належить громадянці України [PERSON] . За рахунок коштів отриманих від реалізації майна задовольнити вимоги ПАТ «Дельта Банк» у розмірі 7 763 471,72 грн. 29.04.2015 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження № 47389177 з примусового виконання вказаного виконавчого напису. Проте, 21.12.2015 державним виконавцем на підставі п.9 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) виконавчий напис повернуто стягувачу. 10.03.2016 ПАТ «Дельта Банк» повторно пред`явив до виконання згаданий виконавчий напис та 14.03.2016 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження № 50440750 з його примусового виконання. Після визначення вартості майна боржника Подільським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві 19.10.2018 було підготовлено та направлено до ДП «СЕТАМ» заявку на реалізації арештованого майна за виконавчим провадженням № 50440750 для внесення до центральної бази даних системи електронних аукціонів (далі - Система) інформації про арештоване майно (формування лота) - квартиру [ADDRESS] , яке є власністю [PERSON] для проведення її реалізації. Системою 01.11.2018 сформовано лот № 312948 з реалізації арештованого нерухомого майна: іпотека, квартира [ADDRESS] , дата та час проведення торгів: 03.12.2018, стартова ціна: 855 130,00 грн. 03.12.2018 електронні торги з реалізації лоту № 312948 не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів, про що системою сформовано протокол № 373174. Оскільки перші електронні торги не відбулися, організатором торгів проведено уцінку по лоту № 312948. Внаслідок уцінки предмета іпотеки сформовано лот № 322041 та призначено дату та час проведення електронних торгів на 16.01.2019. Стартова ціна: 684 104,00 грн. 16.01.2019 електронні торги з реалізації лоту № 322041 не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів, про що Системою сформовано протокол № 382512. Так як другі електронні торги не відбулися, організатором торгів проведена уцінка по лоту № 322041 та сформовано новий лот № 330307. Призначено дату та час проведення електронних торгів на 01.03.2019. Стартова ціна: 598 591,00 грн. 01.03.2019 відбулися електронні торги по лоту № 330307 з примусової реалізації арештованого майна: іпотека, квартира [ADDRESS] , про що Системою сформовано протокол проведення електронних торгів № 390622 від 01.03.2019. Переможцем торгів визначено учасника № 11 - Товариство з обмеженою відповідальністю «Юрфактор Сервіс», яке придбало вищезазначене майно за ціною 598 591,00 грн. Після проведення ТОВ «Юрфактор Сервіс» повного розрахунку за придбане на електронних торгах майно державним виконавцем Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ 20.03.2019 було складено акт про реалізацію предмета іпотеки - квартиру [ADDRESS] . На підставі вказаного акту державного виконавця приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорней В.В. було видано свідоцтво, відповідно до якого ТОВ «Юрфактор Сервіс» належить на праві власності квартира [ADDRESS] . Відповідні відомості було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 31339597). Згідно ч. 1 ст. 13 ЦК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Положеннями статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до частини 6 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином. Наведене узгоджується з нормами ч. 4 ст. 656 ЦК України, за якою до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (ст. 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів. Такого правового висновку дійшов Верховний суд України у постанові від 29.11.2017 року у справі № 668/5633/14-ц, та аналогічні правові висновки містяться й у постановах Верховного суду України від 18.11.2015 року (№ 6-1884цс15), 25.11.2015 року (№ 6-1749цс15), 13.04.2016 року (№ 6-2988цс15), 29.06.2016 року (№ 6-370цс16 та №6-547цс16). Підставою для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством вимог щодо проведення торгів, визначених Порядком реалізації арештованого майна, затвердженого Наказом Мінюсту від 22.09.2016 року за № 2831/16, зокрема порядку передачі майна на реалізацію (р. ІІ), порядку підготовки до проведення електронних торгів (р. ІІІ), порядку реєстрації учасників (р. ІV), порядку проведення торгів (р. V, VІ, VІІ) та порядку оформлення результатів електронних торгів (р. VІІІ). У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 25.02.2021 було зазначено, що згідно усталеної практики Верховного Суду при вирішенні спору про визнання недійсними результатів торгів (аукціону) необхідним є встановлення того, чи мало місце порушення вимог порядку та інших норм законодавства під час проведення електронних торгів, чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів, чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивача, який оспорює результати електронних торгів (постанови Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №911/494/17, від 11.06.2019 у справі №920/1316/14, від 26.09.2019 у справі №11/19, від 18.08.2020 у справі №5023/4363/12, від 10.02.2021 у справі №910/11305/18). Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Так, підставами для визнання електронних торгів недійсними позивач зазначає, що на момент реалізації предмета іпотеки законом була встановлена заборона щодо звернення стягнення на вказане майно, а саме дія мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), протягом дії закону 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , на підставі свідоцтво про право на спадщину № 2853 від 09.10.2005, виданого Брусилівською державною нотаріальною конторою, належить нерухоме майно, що складається 1/3 частки житлового будинку який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 10697797. Тому посилання позивача на порушення встановленого мораторію на примусове стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті є безпідставними, оскільки, як на день відкриття виконавчого провадження та i на день звернення Подільського РВ ДВС міста Києва до ДП «СЕТАМ» із заявкою на реалізацію предмета іпотека - квартири [ADDRESS] , у власності [PERSON] перебувало у інше нерухоме мано (1/3 частка житлового будинку). При цьому у постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду у справі № 127/19638/20 від 17 листопада 2021 року (провадження № 61-14276св21) зазначено, що мораторій не поширюється на нерухоме житлове приміщення, яке не використовувалось позивачем як місце постійного проживання. Окрім цього, Верховний Суд у вказаній постанові вирізняє місце проживання особи та її місце реєстрації в контексті дії закону про мораторій. Так, Верховним Судом було зазначено, що відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Житлова нерухомість, в якому зареєстровано місце проживання особи, не завжди є місцем її фактичного проживання. Тимчасовий мораторій на примусове звернення стягнення нерухомого майна не застосовується у випадках, якщо таке нерухоме житлове майно не використовується як місце постійного проживання позивача. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 761/24810/14 та від 08 квітня 2020 року у справі № 334/3320/15-ц. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц). На підтвердження проживання у квартирі [ADDRESS] в позивачем було надано лише відомості щодо реєстрації у вказаній квартирі, що не є тотожним фактичному проживанню у цій квартирі. Оскільки належних та допустимих доказів які б підтверджували проживання у спірному нерухомому житловому приміщенні, на час передачі майна на реалізацію та підчас самої реалізації, позивачем надано не було, суд вважає, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до спірних правовідносини також не може бути застосована Крім цього, із зазначених підстав позову вбачається, що позивач просить визнати неправомірною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження, що була винесена в ході виконання виконавчого напису нотаріуса №1029 вiд 25.07.2014 року. Тобто, вбачається не згода позивача з діями, які були вчиненні державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві в рамках виконавчого провадження № 50044750, які регулюються закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до статті 11 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на день прийняття оспорюваноi постанови, далі - Закон № 606-XIV) державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Статтею 19 Закон № 606-XIV визначено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою в тому числі, виконавчі написи нотаріусів (п.4, ч.2 ст.17 Закону № 606-XIV). Державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення (п. 2, ч. 1 ст. 19 Закону №606-XIV) та протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. Приписами статті 82 Закону № 606-XIV встановлено, що боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку. Рішення, дії бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб) можуть бути оскаржені до відповідного адміністративного суду в порядку передбаченому законом. Так, не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі й під час виконання виконавчих написів нотаріуса. Такі скарги подаються до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина п`ята статті 82 Закону про виконавче провадження). Таким чином, між позивачем та відповідачами фактично відсутній спір про право, а відтак суд зазначає, що вказані доводи та підстави не можуть розглядатись в рамках вказаної позовної заяви, оскільки дії державного виконавця у виконавчому провадженні, з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, не стосуються проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження в порядку адміністративного судочинства та не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Позивач також зазначає, що згідно Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5 (далi - Порядок) на реалізацію арештованого майна, має містити, зокрема, копію дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Вказує, що станом на день проведення торгів в квартирі [ADDRESS] , проживали та були зареєстровані: малолітня - [PERSON] , [INFO] , та неповнолітній [PERSON] , [INFO] . Пунктом 30 Інструкції з організації примусового виконання рішень визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону. Проте такий обов`язок виконавця не є абсолютним. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.10.2021 (справа № 755/12052/19) дійшла висновку, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання Держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу Держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій Держвиконавця та/або органу опіки та піклування. (п. 70 Постанови). Отже, на думку Великої Палати Верховного Суду, державний чи приватний виконавець повинен звернутися за дозволом органу опіки та піклування для реалізації житлової нерухомості, право на користування якою мають діти лише у разі виконання судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу з боржника на визначену суму зобов`язань. Виконавче провадження в межах якого виник спір здійснювалось з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 1029 від 25.07.2014, тобто, на підставі виконавчого документа, яким визначено конкретне житлове приміщення та спосіб його виконання, а тому, виходячи з висновків ВП ВС обов`язок виконавця, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередній дозвіл органів опіки та піклування, виникає лише у разі виконання рішень які передбачають стягнення боргу з боржника на визначену суму зобов`язань, а у разі, коли виконавчим документом передбачено звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, такий обов`язок (отримання попереднього дозволу) - відсутній. Щодо застосування до спірних правовідносин спеціальної позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. До вимог про оскарження прилюдних торгів з реалізації іпотечного майна застосовується спеціальна позовна давність. Згідно зі статтею 48 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель, іпотекодавець, боржник та будь-який учасник прилюдних торгів вправі протягом трьох місяців з дня проведення торгів оскаржити їх результати в суді за місцезнаходженням нерухомого майна. Отже, у справах про визнання недійсними прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, що перебуває в іпотеці, підлягає застосуванню спеціальна позовна давність, передбачена статтею 48 Закону України «Про іпотеку». При цьому, за правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-1375цс16, оскарження результатів торгів відповідно до статті 48 Закону України «Про іпотеку» означає можливість оспорити договір, укладений на прилюдних торгах, як з підстав невідповідності його вимогам ЦК України, зокрема статей 203, 215, так і з підстав, передбачених статтями 45-47 Закону України «Про іпотеку». Як встановлено судом на електронних торгах реалізовано квартиру, яка є предметом іпотеки, електронні торги та реалізація предмета іпотеки відбувалися з урахуванням вимог Закону України «Про іпотеку». Згідно зі статтею 48 Закону України «Про іпотеку», зокрема, що іпотекодержатель, іпотекодавець, боржник та будь-який учасник прилюдних торгів вправі протягом трьох місяців з дня проведення таких торгів оскаржити їх результати в суді за місцезнаходженням нерухомого майна. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Прилюдні торги, проведення яких позивач вважає неправомірним, та на яких було реалізовано предмет іпотеки, проведені 01.03.2019. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом відповідно до інформаційної довідки № 190552412 від 27.11.2019, яку було додано позивачем до позовної заяви, позивачу було відомо про те, що квартира [ADDRESS] , належить відповідачу на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, щонайменше з 27.11.2019 (дата отримання довідки). Однак з позовом про визнання торгів недійсними позивач звернувся до суду лише 23.12.2020, тобто з пропуском строку позовної давності, передбаченого статтею 48 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Заяви про застосування спеціальної позовної давності до спірних правовідносин, що визначена у статті 48 Закону України «Про іпотеку», подано представниками ДП «Сетам» та ТОВ «Юрфактор Сервіс». Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦКУ). При цьому, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсними електронних торгів, оскільки позивач не надала будь-яких доказів порушення її прав. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлені вимоги, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, а відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed