Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ позивач звернувся до суду з позовом про визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, покликаючись на те, що 21 вересня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] . Проте, позивач вражає, що оспорюваний договір є недійсним, оскільки на час його укладення позивач та відповідач [PERSON] брали участь у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування спірної квартири недійсним. 31 січня 2017 року судом задоволено заяву позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на вищевказану квартиру. Зважаючи на те, що оспорюваних правочин був укладений під час арешту квартири, про що відповідачу [PERSON] було відомо, просить визнати його недійсним та застосуватир наслідків його недійсності. Представник відповідач [PERSON] подала відзив, у якому вказала, що проти задоволення позову заперечує в повному обсязі, зазначилп, що на час укладення оспорюваного правочину відповідачу [PERSON] не було відомо про наявність ухвали про забезпечення позову від 31 січня 2017 року. Представником позивача направлено відповідь на відзив, де зазначено, що відповідач [PERSON] знав про наявність арешту, оскільки на той час саме проводився розгляд справи за його участю у якій він та його представник брали безпосередню участь та неодноразово знайомились з матеріалами справи. У судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, позивач та її представник, позовні вимоги підтримали, надавши пояснення аналогічні викладним у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча належно були повідомлені про час та місце розгляду справи, зокрема, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, буди обізнані з її ходом оскільки подавали відзиви у справі та апеляційну скаргу щодо процесуальних рішень суду, а тому згідно ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна вирішити у їх відсутності, на підставі наявних у ній даних та доказів. 16 червня 2022 року ухвалою Залізничного районного суду м.Львова у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про зупинення розгляду справи відмовлено за його безпідставністю. Суд, заслухавши пояснення представника позивач, дослідивши докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають до повного задоволення з наступних підстав. Ухвалою Залізничного районного суду міста Львова від 31 січня 2017 року, у цивільній справі за за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, були вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка належала на праві власності недієздатній [PERSON] . 21.09.2020 між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] , за ціною 415800 грн. Відповідно до п. 6 вказаного договору, продавець гарантує, що квартира до моменту укладання цього договору зокрема під забороною (арештом), обтяженням не перебуває, судового спору щодо неї немає. Відповідно до п. 5 даного договору, покупець [PERSON] повністю оплатила кошти у розмірі 415800 грн. до підписання даного договору. 11 листопада 2020 року Залізничним районним судом міста Львова ухвалено рішення, яким задоволено позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування спірної квартири недійсним. 06 липня 2021 року Львівським апеляційним судом, апеляційну скаргу відповідача [PERSON] відхилено та зазначене рішення залишено без змін. Згідно ч.ч 2,3 ст.13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору, як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Судом беззаперечно встановлено, що відповідач [PERSON] був обізнаний про наявність спору між ним та позивачем щодо визнання договору дарування спірної квартир недійним, ухвала суду щодо забезпечення позову від 31 січня 2017 року скеровувалась йому, як відповідачу та він безпосередньо брав участь у розгляді справи за позовом [PERSON] \~до [PERSON] \~про визнання\~договору дарування\~спірної квартири\~недійсним, був обізнаний з матеріалами та ходом розгляду справ, що зокрема стверджується поданням особисто ним апеляційної скарги на ухвалене судом рішення у даній справі. Враховуючи зазначене, відповідач [PERSON] свідомо у п. 6 оскаржуваного договору вказав неправдиві відомості щодо відсутності спорів та арешту предмету договору. Зазначені дії відповідача [PERSON] свідчить про безумовну мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про визнання договору дарування спірної квартири недійсним, що свідчить про беззаперечну недійсність правочину та порушує майнові права позивача щодо спірного майна, які підтверджені вищевказаним рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 11 листопада 2020 року. Заперечення відповідача [PERSON] про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу нерухомого майна не порушує прав позивача і в момент його укладення жодних обмежень щодо його відчуження не існувало є необґрунтованими, оскільки перехід права власності на вказану квартиру відбувся саме під час розгляд у судом справи за позовом [PERSON] \~до [PERSON] \~про визнання\~договору дарування\~спірної квартири\~недійсним,\~спірний договір\~укладено 20\~вересня 2020\~року,\~натомість рішення\~у зазначеній\~справі ухвалено\~11\~листопада 2020\~року, а відповідач [PERSON] , проявивши необхідну обачність при укладенні такого договору, безсумнівно могла би завчасно виявити наявність такого спору із відкритих джерел. Окрім того, не заслуговують на увагу твердження, що відсутності арешту спірної квартири внаслідок не виконання відповідної ухвали суду органом виконавчої служби, оскільки згідно правової позиції Верховного суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16, забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо. Із вказаних судом вище обставин, чітко встановлено, що відповідач [PERSON] був беззаперечно обізнаний із ухвалою суду від 31 січня 2017 року, щодо арешту спірного майна, яка була ухвалена судом більш ніж за три роки до укладення спірного правочину. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] , який відчужив спірну квартиру після пред`явлення до нього позову та наявності ухвали про арешту майна, діяв очевидно недобросовісно та зловжив правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси позивача і направлений на недопущення звернення стягнення на його майно. Як вбачається із змісту ч.1 ст.216 ЦК України недійсним правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Окрім того, \~реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.\~Загальним наслідком недійсності правочину є реституція. Виходячи зі змісту реституції в зобов`язально-правових відносинах захисту права власності, її метою є поновлення того майнового становища сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину. При цьому, особливістю реституції, як наслідку недійсного правочину в захисті права власності полягає у можливості її застосування незалежно від наявності вини і заподіяної таким правочином шкоди. Згідно постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року застосування наслідків недійсності оспорюванного правочину можливе лише за наявності рішення про визнання такого правочину недійсним. При таких обставинах суд прийшов до висновку, що поскільки договір купівлі-продажу від 21 вересня 2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] визнється судом недійсним, суд вважає, що слід застосувати двосторонню реституцію, тобто кожна із сторін недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що кожна одержала на його виконання, а саме, з метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача, суд вважає за необхідне визнати недійсною реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лучко І.Я., зареєстрованого в реєстрі за № 1563. А також, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 415800,00 грн. сплачених [PERSON] при купівлі квартири [ADDRESS] за оспорюваним договором Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача, в рівних частинах підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об`єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє повне ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення.

Outcome: approved