Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-15 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ХІЛІНГ ФУД» (далі по тексту - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] - Директор Товариства з обмеженою відповідальністю «ХІЛІНГ ФУД» (далі по тексту - третя особа), відповідно до якого просила визнати незаконним наказ ТОВ «ХІЛІНГ ФУД» № 40-к/тр від 08.11.2021 про звільнення [PERSON] з посади бухгалтера у зв`язку із прогулом згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України; допустити негайне виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на посаді бухгалтера ТОВ «ХІЛІНГ ФУД» з 08.11.2021; стягнути з ТОВ «ХІЛІНГ ФУД» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.11.2021 до дня поновлення на роботі; допустити негайне виконання рішення суду про стягнення на користь [PERSON] заробітної плати за місяць в розмірі 9 000, 00 грн.; покласти судові витрати, понесені з розглядом вказаної справи у розмірі 10 540, 00 грн., у тому числі судовий збір у розмірі 4 540, 00 грн. на відповідача. Позиція позивача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працювала на посаді бухгалтера в ТОВ «ХІЛІНГ ФУД» згідно з наказом № 28-ку від 20.08.2021. Наказом № 40-к/тр від 08.11.2021 була звільнена із займаної посади за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки в день звільнення позивач перебувала на лікарняному. Крім того, також вказала, що 20.10.2021 у позивача стався гіпертонічний криз, внаслідок чого позивач була змушена звернутись за медичною допомогою. З 21.10.2021 по 22.10.2021 позивач знаходилась на лікарняному. Крім того 22.10.2021 позивач подала відповідачу заяву про звільнення та у подальшому продовжувала лікуватись амбулаторно. Однак відповідачем заяву про звільнення позивача прийнято не було та направлено за адресою реєстрації повідомлення з вимогою надати пояснення щодо відсутності позивача на робочому місці до 05.11.2021. Вказане повідомлення позивачем було отримано 08.11.2021. Цією ж датою позивача звільнено із займаної посади. Також позивач вказала, що інформація про перебування позивача 08.11.2021 на лікарняному знаходиться в доступі на сайті Пенсійного фонду України та була відома відповідачу, який мав можливість отримати таку інформацію через електронний кабінет та перевірити наявність електронного листка непрацездатності позивача. Крім того, в трудовій книжці позивача, незважаючи на причини відсутності останньої на робочому місці, було зроблено запис про те, що вона звільнена за прогули, що є порушенням її права на працю, яке вона не може реалізувати у зв`язку з таким записом. Вважає також, що її звільнення з посади бухгалтера відбулось з порушенням процедури і за межами підстав, передбачених чинним законодавством. З огляду на це просить визнати оскаржуваний наказ не законним та допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивач на роботі, а також стягнути на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, який, з урахуванням заяви про усунення недоліків позовної заяви, становить 37 440, 13 грн. за 91 календарний день вимушеного прогулу, за період з 08.11.2021 по 08.02.2022 (по день працевлаштування на іншу роботу). Позиція відповідача. Представник відповідача у своєму відзиві заперечував проти позовних вимог у повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні з підстав недоведеності та необґрунтованості. Вказав, що позивач була відсутня на робочому місці з 23.10.2021 (субота, яка була робочим днем відповідно до розпорядження КМУ від 30.09.2020 № 1191-р) по 04.11.2021, про що були складені відповідні акти (акт № 1 від 23.10.2021, акт № 2 від 25.10.2021, акт № 3 від 26.10.2021, акт № 4 від 27.10.2021, акт № 5 від 28.10.2021, акт № 6 від 29.10.2021, акти від 01.11.2021 по 04.11.2021). Поважність відсутності на робочому місці позивач пояснити не змогла, про що свідчать її письмові пояснення. Вказав також, що медичний висновок № 34С2-А4СМ-532К-ТВ7С про тимчасову непрацездатність [PERSON] складений 09.11.2021, а тому на дату винесення оскаржуваного наказу (08.11.2021) був відсутній в системі та був сформований лише 09.11.2021 та не міг з`явитись в Реєстрі раніше 09.11.2021. Крім того, позивач не повідомила відповідача про те, що їй сформовано медичний висновок про тимчасову непрацездатність, а тому відповідач був позбавлений можливості у бідь-який доступний спосіб встановити факт непрацездатності позивача. Зазначив також, що застосовувати наслідки ст. 235 КЗпП України немає підстав, оскільки позивача було звільнено правомірно та на законній підставі. Позивачем не спростовано обставин відсутності на роботі без поважних причин у період з 23.10.2021 по 04.11.2021, а також не надає доказів того, що її звільнення перешкоджає їй влаштуватись на іншу роботу. Також вказав, що зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток. За таких обставин вимоги в частині стягнення заробітної плати за місяць та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до дня ухвалення рішення суду задоволенню не підлягають. Також відповідач заперечував і щодо розміру витрат на правову допомогу, вказавши, що договір про надання правової допомоги не може бути сам по собі доказом понесених позивачем витрат на оплату такої допомоги. Від третьої особи пояснення не надходили. 07.12.2021 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 13.01.2022 ухвалою суду по справі відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, встановлено учасникам справи строки для надання заяв по суті справи. 23.06.2022 від представника відповідача надійшов відзив. 23.06.2022 від третьої особи надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. 05.07.2022 ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів. 07.07.2022 від представника позивача надійшла відповідь на відзив. 19.08.2022 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представники відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. Через канцелярію суду від третьої особи надійшла заява, відповідно до якої справу просив розглядати за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, сторони відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Згідно з вимогами п. 1-3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У судовому засіданні встановлено, що позивач, на момент прийняття оскаржуваного наказу, працювала на посаді бухгалтера в ТОВ «ХІЛІНГ ФУД» згідно з наказом № 28-ку від 20.08.2021. Наказом при припинення трудового договору (контракту) № 40-к/тр від 08.11.2021 була звільнена із займаної посади за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення позивач вважає незаконним, та зазначає, що в день звільнення позивач перебувала на лікарняному. Крім того 22.10.2021 позивач подала відповідачу заяву про звільнення за угодою сторін та продовжила лікуватись амбулаторно. При цьому, відповідач всупереч вимог чинного законодавства, заяву позивача про звільнення не розглянув та звільнив позивача без наявних на те правових підстав. Крім того, відповідачем несвоєчасно та не за адресою для листування направлено позивачу повідомлення про необхідність надання пояснень та повідомлення про звільнення. У зв`язку з наведеним, позивач вважає своє звільнення незаконним. Так з Інформаційної довідки з електронної системи охорони здоров`я вбачається, що сімейним лікарем позивача було складено медичний висновок про тимчасову непрацездатність, період непрацездатності - з 21.10.2021 по 22.10.2021. Також в матеріалах справи наявна копія заяви позивача, адресована директору ТОВ «Хілінг Фуд» Солодкому О.В. про звільнення за угодою сторін від 22.10.2021. Водночас, матеріали справи не містять доказів того, що вказана заява була передана позивачем директору Товариства чи прийнята іншим уповноваженим працівником. Відтак позивач мала вийти на роботу 23.10.2021 (23.10.2021 - субота, яка була робочим днем відповідно до розпорядження КМУ від 30.09.2020 № 1191-р.). Представник відповідача у своїх запереченнях проти позову вказує, що позивач була відсутня на робочому місці без поважних причин з 23.10.2021 по 04.11.2021. На підтвердження зазначених обставин, у матеріалах справи наявні доповідні записки від головного бухгалтера про відсутність позивача на робочому місці, а також акти про відсутність позивача на робочому місці з 09:00 по 18:00, а саме: акт № 1 від 23.10.2021, акт № 2 від 25.10.2021, акт № 3 від 26.10.2021, акт № 4 від 27.10.2021, акт № 5 від 28.10.2021, акт № 6 від 29.10.2021 (за підписом директора Товариства, головного бухгалтера, бухгалтера), акт від 01.11.2021, акт від 02.11.2021, акт від 03.11.2021, акт від 04.11.2021 про відсутність позивача на робочому місці (за підписом директора Товариства, головного бухгалтера, та інспектора з кадрів). Також з матеріалів справи вбачається, що Товариством було скеровано позивачу Повідомлення за вих.№ 35 від 02.11.2021, відповідно до якого відповідач просив письмово надати пояснення щодо відсутності позивача на робочому місці з 23.10.2021 по 02.11.2021 або особисто приїхати у відділ кадрів до 05.11.2021. Вказане відправлення було направлено позивачу 02.11.2021, 04.11.2021 прибуло до точки видачі у поштове відділення, а 08.11.2021 було отримано позивачем. Листом за вих. № 27 від 08.11.2021 Товариство повідомило позивача про те, що її звільнено з посади бухгалтера на підставі наказу № 40-к/тр від 08.11.2021 за прогули без поважних причин на підставі ч. 4 ст. 40 КЗпП України. Вказане відправлення було направлено позивачу 08.11.2021, 11.11.2021 прибуло до точки видачі у поштове відділення, а 12.11.2021 було отримано позивачем. Пунктом 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Прогулом без поважних причин вважається полишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такий договір укладено на невизначений строк; залишення без поважних причин особою, з якою укладено строковий трудовий договір, роботи до закінчення строку трудового договору; самовільне залишення молодим спеціалістом (молодим робітником) роботи, на яку його направили після закінчення відповідного навчального закладу, до закінчення строку обов`язкового відпрацювання; самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки тощо. Не може вважатися прогулом відсутність працівника на робочому місці за умови, що він присутній на підприємстві. Якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, його не можна звільнити за прогул. До такого працівника можуть застосовуватися інші види дисциплінарного або громадського стягнення чи впливу. Частиною першою статті 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України). За таких обставин, судом встановлено, що [PERSON] була відсутня на робочому місці 23.10.2021, 25.10.2021, 26.10.2021, 27.10.2021, 28.10.2021, 29.10.2021, 01.11.2021, 02.11.2021, 03.11.2021, 04.11.2021. У передбаченому законом порядку відповідач як роботодавець, запропонував позивачу надати пояснення з приводу відсутності на робочому місці. При цьому, позивач не надала належних та допустимих доказів поважності відсутності на робочому місці 23.10.2021, 25.10.2021, 26.10.2021, 27.10.2021, 28.10.2021, 29.10.2021, 01.11.2021, 02.11.2021, 03.11.2021, 04.11.2021, а отже у відповідача були достатні підстави звільнити позивача саме на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Крім того, не надано позивачем доказів щодо того, що зазначені в трудовій книжці підстави звільнення позивача перешкоджають працевлаштуванню останньої, оскільки як вбачається з матеріалів справи, позивач на момент розгляду справи працевлаштована. Враховуючи все вище викладене, а також надані до матеріалів справи докази та встановлені на їх підставі фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідачем дотримано процедури звільнення, а тому відсутні підстави для визнання незаконним наказу про звільнення позивача. Щодо зміни дати звільнення суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Викладене узгоджується з правовим висновком, наведеним у постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 у справі № 6-33цс14. Так 04.06.2021 набув чинності наказ Міністерства охорони здоров`я України від 01.06.2021 № 1066 «Деякі питання формування медичних висновків про тимчасову непрацездатність та проведення їхньої перевірки». Відповідно до п. 7 розділу IV в редакції Наказу Міністерства охорони здоров`я № 2086 від 28.09.2021, дозволяється формування лікуючим лікарем медичних висновків в Реєстрі: не пізніше наступного дня з дати встановлення лікуючим лікарем факту тимчасової непрацездатності особи, якщо медичне обслуговування здійснювалося не за місцем провадження господарської діяльності з медичної практики; не пізніше п`яти днів з дати встановлення лікуючим лікарем факту тимчасової непрацездатності особи, у разі недоступності електронної медичної інформаційної системи або неможливості обміну даними між електронною медичною інформаційною системою та центральною базою даних електронної системи охорони здоров`я через їхню технічну несправність, або у разі відсутності відповідної технічної можливості в електронній системі охорони здоров`я. У таких випадках період тимчасової непрацездатності особи, що міститься в медичному висновку, що внесений до Реєстру після усунення технічних несправностей, має відповідати періоду, який був визначений лікарем під час встановлення факту тимчасової непрацездатності особи. Пунктом 4 Порядку організації ведення Електронного реєстру листків непрацездатності та надання інформації з нього, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 № 328 (далі - Порядок № 328), електронний реєстр листків непрацездатності формує та веде Пенсійний фонд України, який є володільцем інформації, що міститься в ньому. Так, з Інформаційної довідки з електронної системи охорони здоров`я вбачається, що сімейним лікарем позивача було складено медичний висновок про тимчасову непрацездатність, період непрацездатності - з 05.11.2021 по 09.11.2021. Позивача звільнено 08.11.2021, тобто в період тимчасової непрацездатності. З відповіді ГУ ПФУ в м. Києві вбачається, що в Реєстрі на застраховану особу [PERSON] наявний листок непрацездатності за період з 05.11.2021 по 09.11.2021, дата реєстрації 09.11.2021. Також з матеріалів справи вбачається, що станом на 08.11.2021 листок непрацездатності, відкритий 05.11.2021, був відсутній в Реєстрі на застраховану [PERSON] . За таких обставин відповідач не знав і не міг знати про наявність листка непрацездатності щодо [PERSON] станом на 08.11.2021. При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що позивач в будь-який спосіб повідомляла відповідача про те, що перебуває на лікарняному. Крім того, згідно постанови ВС від 22.01.2019 по справі № 569/370/17, зміна дати звільнення під час судового розгляду справи не може вважатися поновленням порушеного права. З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав для зміни дати звільнення позивача та внесення відповідних змін до її трудової книжки. Крім того, оскільки в судовому засіданні не встановлено порушення відповідачем прав позивача в частині звільнення із займаної посади, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Виходячи з наведеного та

Outcome: dismissed