Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-08 00:00:00

Лев Р.В. , який діє в інтересах Фізичної особи - підприємця [PERSON] звернувся до суду із позовомдо [PERSON] про стягнення коштів. В обґрунтування заявлених вимог вказав, що 25.07.2017 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики (безвідсотковий) № 25/07/17. Згідно з п. 1.1 договору позикодавець передає позичальнику безвідсоткову позику на поворотній основі в сумі 25 000, 00 грн., а позичальник зобов`язується повернути вказану суму позики у встановлений строк. На виконання умов договору позивачем 27.07.2017 року було перераховано відповідачу на його розрахунковий рахунок 25 000, 00 грн. Відповідно до умов договору повернення суми позики може проводитись по бажанню позичальника по частинах (в розстрочку), але не пізніше 31.12.2018 року. Однак, відповідач на момент звернення до суду із даним позовом грошові кошти не повернув, на неодноразові звернення не реагує, чим змусив звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. На підставі викладеного просив суд стягнути з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 48 206, 15 грн., з яких: 25 000, 00 грн. - сума основної заборгованості, 16 355, 47 грн., - штраф (пеня) за період з 01.01.2019 року по 06.12.2021 року (включно), 4 650, 00 грн. - інфляційні збитки за період з січня 2019 року по жовтень 2021 року та 2 200, 68 грн. - 3% річних за період з 01.01.2019 року по 06.12.2021 року (включно), а також стягнути понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 908, 00 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 14 000, 00 грн. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13.01.2022 року по справі було відкрито провадження та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 15.06.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримував та просив їх задовольнити із викладених у позові підстав. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі та зазначив, що дійсно отримував у позивача в позику кошти. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 25.07.2017 року між Фізичної особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики (безвідсотковий) № 25/07/17, згідно умов якого позикодавець передає позичальнику безвідсоткову позику на поворотній основі в сумі 25 000, 00 грн., а позичальник зобов`язується повернути вказану суму позики у встановлений строк. Відповідно до п. 2.1 договору позикодавець зобов`язаний передати або перерахувати позичальнику на його банківський рахунок усно вказаний позичальником (можливо частинами) вказану в п. 1.1 цього договору суму позики не пізніше 30.07.2017 року. Підтвердженням отримання суми позики є платіжне доручення про перерахування від імені позикодавця. Даний договір діє до 31.12.2018 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань по умовам даного договору. Згідно з п. 2.2 договору повернення вказаної в цьому договорі суми позики може проводитись по бажанню позичальника по частинах (в рострочку), але не пізніше 31.12.2018 року. На виконання умов договору позивачем 27.07.2017 року було перераховано відповідачу на його розрахунковий рахунок 25 000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 197 від 27.07.2017 року. 19.10.2020 року відповідачу було вручено лист-вимогу з проханням повернути позику не пізніше 10.11.2020 року, яка була отримана останнім наручно 19.10.2020 року, що вбачається з його підпису на вимозі, однак залишена відповідачем без реагування та задоволення. Відповідач взяті на себе зобов`язання по поверненню коштів у визначені строки не виконав, термін повернення позики порушено. При вирішенні цієї справи суд зазначає, що згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого саме роду та такої самої якості) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлено строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. При цьому згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів законодавства. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до п. 3.1 договору у випадку неповернення вказаної в п.1.1 цього договору суми позики, встановленої в п. 2.2 цього договору строк, позичальник сплачує штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми позики за кожен день прострочки повернення позики з 31.12.2018 року до дати звернення позикодавця до суду. Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відтак, з викладеного, можна дійти висновку, що сторонами були погоджені всі умови договору, відповідачем у судовому засіданні вимоги, у тому числі в частині стягнення штрафу (пені) були визнані, а тому є такими, що підлягають стягненню на користь позивача. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Заявлені до стягнення позивачем інфляційні збитки та 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України не суперечить вимогам закону (висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №464/3790/16-ц, викладені в постанові від 16 січня 2019 року). Передбачене частиною 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних збитків та 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Судом встановлено, що ані у термін, передбачений договором, ані в подальшому відповідач отримані у позику грошові кошти позивачу не повернув. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Оскільки, відповідач належним чином добровільно не виконав умови договору позики та всупереч вимогам цивільного законодавства до цього часу не повернув борг, а виключно визнав їх під час розгляду даної справи у суді, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 48 206, 15 грн., з яких: 25 000, 00 грн. - сума основної заборгованості, 16 355, 47 грн., - штраф (пеня) за період з 01.01.2019 року по 06.12.2021 року (включно), 4 650, 00 грн. - інфляційні збитки за період з січня 2019 року по жовтень 2021 року та 2 200, 68 грн. - 3% річних за період з 01.01.2019 року по 06.12.2021 року (включно). Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, а також понесених витрат по сплаті судового збору, суд дійшов наступного. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно із статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої, частини восьмої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Також, у пунктах 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). На підтвердження витрат на правову допомогу до позовної заяви додано договір про надання правової допомоги № 02/10 від 02.10.2018 року, укладений між адвокатом Лев Р.В. та позивачем, додаток № 1 до договору № 02/10 від 02.10.2018 року про надання правової допомоги від 02.10.2018 року, додаткову угоду до вказаного договору від 03.12.2021 року, платіжне доручення № 773 від 06.12.2021 року, з якого вбачається, що ФОП [PERSON] було перераховано на рахунок Адвокатського бюро «Лев» кошти за надану правову допомогу у розмірі 14 000, 00 грн., а також додано ордер на надання правової допомоги адвокатом Лев Р.В., серія АА № 1162904 від 06.12.2021 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 4044. Враховуючи викладене, у суду наявні всі правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 14 000, 00 гривень. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені у вигляді судового збору в розмірі 908, 00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved