Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 15 березня 2017 року між ним та відповідачем - [PERSON] було укладено договір позики, згідно з яким позивач передав, а відповідач отримав суму грошових коштів в розмірі 223 534, 00 євро. На підтвердження отримання коштів та укладення договору позики, Відповідачем була надана розписка, відповідно до якої Позивач передав, а Відповідач прийняв 223 534, 00 євро строком на один рік, і зобов`язався повернути 15 березня 2018 року. Станом на день звернення до суду відповідач повернув кошти частково, а саме 20 235,49 Євро. Заборгованість за договором у розмірі 203 298,51 євро та Оскільки в строк, передбачений договором відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу у розмірі 203 298,51 євро та 3% річних розмірі 21 105,48 євро , а також витрати по сплаті судового збору. Провадження у справі відкрито 14.07.2021 р., відповідно до положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 01.10.2022 р. за клопотанням представника позивача здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити. Надав згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про відкриття провадження у справі, у встановленому законом порядку відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився. За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. ст. 223,280 ЦПК України, за відсутності заперечень позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних доказів, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Вислухавши доводи представника [PERSON] , дослідивши наявні докази та надавши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Так, як свідчать матеріали справи 15 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 223 534,00 євро. На підтвердження укладення договору [PERSON] надав відповідну розписку та взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти 15 березня 2018 р. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як зазначає представник позивача, на день подачі позову відповідач не виконав в повному обсязі умови договору. Було повернуто лише частину позики у розмірі 20 235,49 євро. Під час розгляду справи не було встановлено обстави , які б свідчили про виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань в повному обсязі. Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зважаючи на обставини, встановлені в судовому засіданні суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення основного боргу за договором позики. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. В свою чергу положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За наданим представником [PERSON] розрахунком, який було перевірено під час розгляду справи, 3% річних за період прострочення - з 16.03.2018 р. по 08.06.2021 р. 21 105.48 євро. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду від 16.01.2019 р. у справі № 373/2054/16-ц. Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Тобто 3 % річних можуть обраховуватись в іноземній валюті. Беручи до уваги те, що під час розгляду справи було встановлено те, що відповідач прострочив виконання договору позики, наявні підстави і для задоволення вимог в частині стягнення 3% річних у зазначеній в позові сумі. Таким чином на користь позивача підлягає стягненню сума боргу у розмірі 203 298,51 євро та 3% річних у сумі 21 105,48 євро. Щодо вимоги Позивача про зазначення в рішенні про нарахування органом (особою) яка здійснюватиме примусове виконання судового рішення 3% річних на суму заборгованості, яка стягнута судом за період з 17.02.2021 року до моменту виконання рішення, на підставі ч.10 ст. 265 ЦПК України, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Із аналізу вищезазначеної норми вбачається, що законодавець наділив суд правом у своєму рішенні зазначати про нарахування на суму заборгованості відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. При цьому вказана стаття є нормою процесуального права, яка не містить імперативного характеру. У відповідних нормах матеріального права таке положення не зафіксоване, а тому у суду не має обов`язку задовольняти вимогу щодо автоматичного нарахування процентів до моменту виконання судового рішення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні даної вимоги. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial