Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

[PERSON] 12.07.2022 звернувся до суду з позовною вимогою до товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 24.01.2022 між товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (далі по тексту- ТзОВ «Авентус Україна», відповідач, товариство, фінансова установа, кредитодавець), та ним, [PERSON] (далі по тексту - позивач, позичальник, споживач), було укладено договір про надання споживчого кредиту № 5430101 (далі - кредитний договір) на суму 3 000,00 грн на споживчі потреби на строк 30 днів та платою за користування кредитом у вигляді стандартної процентної ставки в розмірі 1,90% в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п.4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п. 4.3 договору. Вважає, що при укладенні вищевказаного договору порушені його права як споживача, згідно з Законами України «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про електронну комерцію», «Про захист персональних даних», що вбачається у ненаданні інформації, яка стосується суті наданих кредитором фінансових послуг, відсутність у кредитному договорі умови про припинення дії договору та про відповідальність відповідача, непропорційно великої суми компенсації, порушено черговість погашення заборгованості за кредитним договором та порушення вимог щодо обробки її персональних даних. Ухвалою суду від 21.07.2022 відкрито позовне провадження у справі, призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. На адресу суду 03.08.2022 від ТзОВ «Авентус Україна» надійшов відзив, відповідно до якого відповідач заперечує позовні вимоги [PERSON] , вважає їх безпідставними, з огляду на наступне. 24.01.2022 між ТзОВ «Авентус Україна» та позивачем було укладено в електронній формі договір про надання споживчого кредиту № 5430101 та цього ж числа відповідно до умов договору перераховано на картковий рахунок [PERSON] грошові кошти у розмірі 3 000 грн. Вважають, що як при укладенні договору так і при наданні пропозиції про укладення договору було дотримано вимог Законів України «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про захист персональних даних». Просять відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог повністю. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Просить справу розглядати у його відсутність, про що зазначив у позовній заяві. У судове засідання представник відповідача ТзОВ «Авентус Україна» не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи, повідомлений у встановленому законом порядку. Відповідно до поданого відзиву просять проводити судове засідання у відсутності представника відповідача. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі письмових доказів, поданих сторонами. Оскільки, відповідно до вимог ст. 279 ЦПК України, справа розглядається без участі сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснюється. Перевіривши викладені у заявах по суті справи обставини та безпосередньо дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи питання про порушення відповідачем норм встановлених ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування», яка стосується суті фінансових послуг, суд зазначає наступне. 24.01.2022 між ТзОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 5430101 (далі - договір) у формі електронного документу з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до умов якого позивачем отриманий кредит в розмірі 3 000,00 грн, шляхом перерахування коштів на картковий рахунок зі сплатою відсотків, які становлять: занижена процентна ставка 1,425% та стандартна процентна ставка 1,90% за користування кредитом, термін користування кредитом 30 днів, загальна сума, що підлягає сплаті становить: за стандартною ставкою 4 710,00 грн, за заниженою ставкою 4 282,50 грн (а.с. 9 - 13). Як встановлено зі змісту кредитного договору кредит був наданий позичальнику (позивачу) виключно за допомогою веб - сайту кредитодавця (відповідача), за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором. Вказаним договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплату нарахованих за період користування відсотків, неустойка та інші платежі відповідно до договору, у разі наявності. Додатком № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 5430101 від 24.01.2022 (таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит) визначено дату видачі кредиту, кількість днів у розрахунковому періоді, чисту суму кредиту/суму платежу за розрахунковий період, суму кредиту за договором, проценти за користування кредитом, термін платежу та загальну суму, що підлягає сплаті (а.с. 40). Згідно роздрукованого лог-файлу порядку укладення договору про надання фінансового кредиту вбачається час та дата і опис дії в особистому електронному кабінеті позивача на офіційному веб-порталі товариства https:/creditplus/ua/user, починаючи зі входу до особистого кабінету до повідомлення про укладання договору, відправку на електронну пошту позичальника інформації по договору, що свідчить про погодження та підписання позивачем договору. Згідно змісту договору позивач із усіма Правилами надання коштів у позику в тому числі на умовах фінансового кредиту Кредитодавця ознайомлений в повному обсязі та підписав електронним підписом позичальника, відтвореного шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (а.с. 57-59). Згідно з п.1.1 Договору, укладення цього договору здійснюється сторонами за допомогою ІТС Товариства, доступ до якого забезпечується споживачу через Веб-сайт або мобільний додаток. Електронна ідентифікація споживача здійснюється при вході споживача в Особистий кабінет в порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки Товариством правильності введення коду, направленого Товариством на номер мобільного телефону споживача, вказаний при вході, та/або перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету. При цьому споживач самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до Веб-сайту/ІТС Товариства (а.с. 8). Відповідно до п. 10.6 договору сторони погодили, що договір укладається шляхом направлення його тексту підписаного зі сторони товариства аналогом власноручного підпису уповноваженої особи товариства та відтиску печатки товариства, що відтворені засобами копіювання, в особистий кабінет споживача для ознайомлення та підписання. Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом споживача, що відтворений шляхом використання споживачем одноразового ідентифікатора, який формується для кожного разу використання та направляється споживачу на номер мобільного телефону повідомленим останнім товариству в ITC товариства/зазначений в цьому договорі. Введення споживачем коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором цього договору вважається направленням товариству повідомлення про прийняття в повному обсязі умов цього Договору. Згідно п. 7.1., 7.1.2. Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту кредитний договір з споживачем укладається в електронній формі за допомогою ITC Товариства, доступ до якої забезпечується через Веб-сайт або Мобільний додаток «Credit Plus». З метою укладення кредитного договору, сторонами здійснюються визначені нижче дії. Зокрема, під час першого етапу реєстрації в ITC товариства споживачу надаються для ознайомлення та прийняття гіперпосилания на Правила, Публічну пропозицію на використання аналогів підписів, згоду на обробку персональних даних та доступ до своєї кредитної історії. Споживач натискаючи відповідну клавішу, яка виражає згоду споживача продовжувати дії в ITC Товариства, підтверджує що ознайомлений зі змістом Правил, Публічної пропозиції на використання аналогів підписів, приймає їх в повному обсязі та надає згоду на обробку персональних даних та доступ до своє кредитної історії. Приймаючи Публічну пропозицію на використання аналогів підписів, споживач підтверджує використання з боку товариства аналога власноручного підпису уповноваженої особи та відбитка печатки Товариства, відтворених засобами копіювання та використання зі сторони споживача електронного підпису одноразовим ідентифікатором як аналога власноручного підпису споживача з метою підписання кредитних договорів, паспорту споживчого кредиту у випадках передбачених Законом України «Про споживче кредитування», інших документів які адресуються Товариству через ITC Товариства та/або адресуються споживачу у будь-який спосіб. За змістом положень ч. 1, 2 ст. 207, п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України передбачено, що правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо, крім іншого, воля сторін виражена за допомогою електронного засобу зв`язку, та якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03.09.2015 відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. За приписами п.6 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Позивач шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора отриманого від відповідача прийняв публічну пропозицію (оферту) та підписав кредитний договір (здійснив акцепт пропозиції відповідача), тобто договір вважається укладеним у відповідності до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Факт підписання договору сторонами не оспорюється. Таким чином, сторони договору досягли згоди з усіх істотних його умов, уклали його у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію» шляхом обміну електронними повідомленнями та підписали у порядку, визначеному статтею 12 Закону, а тому договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст.11 Закону). Посилання позивача, як на підставу задоволення позову на невиконанням відповідачем вимог ч. 2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ч. 2 ст. 12 ЗУ « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» не можуть бути прийняті судом до уваги, виходячи із наступного. Метою Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» №2664-III від 12.07.2001 (далі по тексту ЗУ №2664-III) є створення правових основ для захисту прав та інтересів клієнтів фінансових установ, фізичних осіб - підприємців, які надають фінансові послуги, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Згідно з ч.2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч.3 ст.1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03.09.2015 права та обов`язки покупця (замовника, споживача) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції визначаються законодавством України, зокрема Законом України "Про захист прав споживачів". Покупець (замовник, споживач) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції за обсягом своїх прав та обов`язків прирівнюється до споживача у разі укладення договору поза торговельними або офісними приміщеннями та у разі укладення договору на відстані, відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів". Оскільки, позивачу, як фізичній особі, було надано кредит, то позивач є споживачем фінансової послуги, а тому при розгляді даних правовідносин необхідно застосовувати спеціальний закон «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 №1023-XII (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин). Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) стаття 11 в редакції Закону України № 1734-VIII від 15.11.2016 частину другу не містить. Посилання позивача на дану норму не є підставою для відхилення доводів позивача та не здійснення перевірки судом надання споживачеві інформації до укладення договору про споживчий кредит, визначеній ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЗУ №2664-III, що узгоджується з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», перед укладенням договору про надання фінансових послуг фінансова установа чи інший суб`єкт господарювання, що надає фінансові послуги, зобов`язані повідомити клієнта у письмовій або електронній формі, у тому числі шляхом надання клієнту доступу до такої інформації на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, про: 1) особу, яка надає фінансові послуги: а) найменування (для фізичної особи - підприємця: прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові), місцезнаходження, контактний телефон і адреса електронної пошти особи, яка надає фінансові послуги, адреса, за якою приймаються скарги споживачів фінансових послуг; б) найменування особи, яка надає посередницькі послуги (за наявності); в) відомості про державну реєстрацію особи, яка надає фінансові послуги; г) інформацію щодо включення фінансової установи до відповідного державного реєстру фінансових установ або Державного реєстру банків; ґ) інформацію щодо наявності в особи, яка надає фінансові послуги, права на надання відповідної фінансової послуги; д) контактну інформацію органу, який здійснює державне регулювання щодо діяльності особи, яка надає фінансові послуги; 2) фінансову послугу - загальну суму зборів, платежів та інших витрат, які повинен сплатити клієнт, включно з податками, або якщо конкретний розмір не може бути визначений - порядок визначення таких витрат; 3) договір про надання фінансових послуг: а) наявність у клієнта права на відмову від договору про надання фінансових послуг; б) строк, протягом якого клієнтом може бути використано право на відмову від договору, а також інші умови використання права на відмову від договору; в) мінімальний строк дії договору (якщо застосовується); г) наявність у клієнта права розірвати чи припинити договір, права дострокового виконання договору, а також наслідки таких дій; ґ) порядок внесення змін та доповнень до договору; д) неможливість збільшення фіксованої процентної ставки за договором без письмової згоди споживача фінансової послуги; 4) механізми захисту прав споживачів фінансових послуг: а) можливість та порядок позасудового розгляду скарг споживачів фінансових послуг; б) наявність гарантійних фондів чи компенсаційних схем, що застосовуються відповідно до законодавства. Посилання позивача на порушення відповідачем споживчих прав щодо ненадання інформації, передбаченої ч. 2 ст. 12 ЗУ №2664-III, спростовуються самим договором, який підписаний сторонами, а саме п. 10.8, згідно якого позичальник підтверджує, що перед укладенням цього договору йому була в чіткій та зрозумілій формі надана інформація: за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту) відповідно до ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування»; вказана в ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових-послуг», розміщені на Веб - сайт та ознайомлений з Правилами надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», розміщені на Веб - сайті та затверджені наказом № 19 - ОД від 05.01.2022, повністю розуміє їх, погоджується із ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватись. Також інформація, передбачена ч. 2 ст. 12 ЗУ №2664-III міститься в паспорті споживчого кредиту, яка на час укладення договору є актуальною, даний паспорт підписаний позивачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (а.с.51-53). Тобто, підписання позивачем договору про споживчий кредит та паспорту споживчого кредиту свідчить про ознайомлення його з вимогами ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», так як ознайомлення із даними правилами передують укладенню договору. Отже, відповідач в повній мірі поінформував позивача про умови надання позики відповідно до вимог чинного законодавства. Крім того, відповідно до надано скриншоту з офіційної інформаційно-реєструючої електронної системи Товариства без підтвердження в чек-боксі електронної системи про ознайомлення зі змістом Правил, Публічною пропозицією, Згодою на обробку персональних даних та доступом до кредитної історії споживача реєстрація клієнта неможлива. Доводи позивача про необізнаність його з усіма умовами договору через укладенням цього договору у короткий проміжок часу суд оцінює критично, оскільки позивач не підтвердив належними доказами відсутність у нього можливості ознайомитися з правилами надання кредиту, договору оферти щодо отримання кредиту та іншою інформацією, розміщеною на сайті відповідача, до безпосереднього укладення оспорюваного договору, а не під час процедури отримання одноразового ідентифікатору електронного цифрового підпису та його виконанням. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами у справі, відповідачем виконано умови договору в частині перерахування на банківську картку позичальника грошових коштів у сумі 3 000,00 грн. Доказів на спростування отримання коштів за договором у розмірі 3 000,00 грн та користування ними позивачем не надано. Таким чином, при укладанні договору, приймаючи всі умови та вчиняючи дії щодо отримання коштів позивач підтвердив свою поінформованість з умовами договору та погодився з ними. Таким чином, аналізуючи спірний договір № 5430101 від 24.01.2022 в сукупності з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», ч.1 ст.215, ч.1 і ч.3 ст.203 ЦК України, суд дійшов висновку, що при укладенні та підписанні зазначеного правочину сторонами було додержано усіх вимог, передбачених нормами чинного законодавства, за змістом оспорюваного правочину сторонами досягнуто всіх істотних умов обов`язкових для даних видів договорів, при підписанні спірного договору позивач погодився з його умовами, перерахування на рахунок позивача кредитних коштів ніким не оспорюється, а тому умови зазначеного правочину не суперечать принципу добросовісності, підстав для визнання недійсним договору позики як в окремих частинах, так і вцілому, які наведені позивачем, судом не встановлено. Вирішуючи питання про порушення відповідачем норм встановлених п. 8, 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» суд зазначає наступне. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» № 2664-III від 12.07.2001 фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Згідно з п. 8, 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» № 2664-III від 12.07.2001 договір, якщо інше не передбачено законом, повинен зокрема, містити порядок зміни і припинення дії договору, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Так, пунктом 8 договору передбачено порядок внесення змін та доповнень, припинення, розірвання договору. Відповідно до п. 8.1 договору внесення змін та доповнень до цього договору оформлюється шляхом підписання сторонами додаткових договорів/угод. Згідно п. 8.2. дія договору припиняється та договір може бути достроково розірваний у випадках передбачених чинним законодавством та цим договором. Відповідно до п. 10.2 договору договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання споживачем зобов`язань за ним. Крім цього, спірний договір містить розділ 5 Права та обов`язки сторін та розділ 7 Відповідальність сторін. Так, згідно п. 7.1. договору сторони несуть відповідальність за порушення умов цього договору згідно чинного законодавства України, цього договору. Відповідно до п. 7.2 порушенням умов цього договору є його не виконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього договору. Згідно з п. 7.5 договору у випадку порушення прав споживача, неналежного виконання чи не виконання цього договору, товариство несе відповідальність згідно із чинним законодавством та цим договором. А тому суд вважає, що під час укладення спірного договору в повній мірі дотримано вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» щодо змісту договору, а тому вимога позивача про визнання договору недійсним з даних підстав до задоволення не підлягає. Вирішуючи питання про порушення відповідачем п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» суд зазначає наступне. Згідно ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 №1023-XII (який був чинним на момент виникнення правовідносин) (далі - Закон № 1023-ХІІ) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори з споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закон № 1023-ХІІ (який був чинним на момент виникнення правовідносин) несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Згідно п. 1.5 договору тип процентної ставки - фіксована. Відповідно до п.1.5.1. договору стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулась автопролонгація, відповідно до п.4.3 договору Згідно п. 1.5.2. договору знижена процентна ставка 1,425 % в день та застосовується відповідно до наступних умов. Якщо споживач у межах строку, визначеного в п. 1.4 договору або протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку, здійснить повне погашення кредитної заборгованості або протягом такого строку за ініціативою споживача відбудеться продовження строку кредиту на новий строк, споживач як учасник Програми лояльності отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити споживач за стандартною процентною ставкою до дати фактичного повернення кредиту, але в будь-якому випадку не більше ніж за період строку кредиту, зазначеного в п.1.4 договору, а у випадку пролонгації - до дати пролонгації (не включно), буде перераховано за зниженою процентною ставкою. У випадку невиконання споживачем умов для отримання індивідуальної знижки від товариства, користування кредитом для споживача здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим договором та доступні для інших споживачів, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки. При цьому, споживач розуміє та погоджується, що застосування стандартної процентної ставки без знижки не можна вважати зміною процентної ставки, порядку її обчислення та порядку сплати у бік погіршення для споживача, оскільки надання кредиту за цим договором здійснюється саме на умовах стандартної процентної ставки, а можливість отримання індивідуальної знижки забезпечена для споживача лише як для учасника програми лояльності та лише за умови виконання вимог для її застосування, передбачених цим Договором. Відповідно до п. 1.7. договору орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: 1.7.1 за стандартною ставкою 24079,41% річних, 1.7.2. за зниженою ставкою 7497,59% річних. Згідно п.1.8. договору орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: 1.8.1. за стандартною ставкою 4 710,00 грн, 1.8.2. за зниженою ставкою 4 282,50 грн. Відповідно до п. 3.2 договору доперіоду розрахунку процентів включається день надання та день фактичного повернення кредиту, але не включається дата повернення кредиту, вказана в Графіку платежів, крім випадку, якщо в межах строку надання кредиту, визначеного у пункті 1.4 Договору, відбулася пролонгація строку кредиту відповідно до п.4.2 Договору, де проценти нараховуються і за дату повернення кредиту, вказану в Графіку платежів. У випадку якщо день надання та день повернення кредиту співпадають, нарахування процентів здійснюється за один день. Згідно п. 7.4. договору у випадку невиконання та/або неналежного виконання споживачем зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, споживач зобов`язаний сплатити товариству штраф: 7.4.1. у розмірі 150,00 гривень на 4 (четвертий) день такого невиконання та/або неналежного виконання; та 7.4.2. у розмірі 33,00 гривень починаючи з 5 (п`ятого) дня за кожний день невиконання та/або неналежного виконання. Так, згідно розрахунку [PERSON] , який міститься у позовній заяві, за користування коштами у розмірі 3 000 грн в проміжок 30 днів, він сплачує відсотки за користування в розмірі 1 710 грн = (3 000х(1,9%х365)/365х30. Суд не погоджується з тим, що вказані умови договору є несправедливими чи є проявом нечесної практики, оскільки позивач однозначно розумів розмір процентів, розмір своїх витрат по кредиту і плати за кредитні кошти, наслідки, і у разі якби вважав для себе укладення договору і отримання кредитних коштів на умовах сплати таких відсотків невигідним чи неспівмірним платі за отриману послугу - мав абсолютну і необмежену можливість та право договору не укладати. Крім того, кредитодавцем доведені до відома позичальника загальні витрати по кредиту і загальний розмір кредиту (актуальний при умові повернення кредитних коштів і повної сплати відсотків у визначений законом строк і без допущення прострочення). Всі інші наслідки, які небажані для позичальника, за умовами договору (і це відповідає принципам цивільного договору) настають для нього лише при умові недотримання ним самим умов договору та допущення ним порушень умов договору і зокрема, допущення прострочення у виконанні грошового зобов`язання. Позивач знав і усвідомлював такі наслідки, і це з одної сторони мало б його дисциплінувати і спонукати до належного виконання договору, з другої сторони позивач, у разі незгоди з такими умовами та наслідками прострочення мав абсолютну можливість на таких умова договору не укладати. У даному випадку йде мова не про нечесність чи недобросовісність кредитодавця, який діяв в межах закону, а про зміну намірів і прагнень позичальника, який станом перед отриманням грошей вважав такі умови прийнятними для себе, а після їх отримання і використання для задоволення своїх власних потреб змінив свою думку. Як вбачається з наданих на адресу суду доказів, у вказаний строк позивач від договору не відмовлявся, жодних заперечень щодо його змісту не висловлював, що свідчить про його згоду з умовами укладеного договору. Позивач ініціював оспорення договору лише після спливу значного часу невиконання ним зобов`язань за договором, що може свідчити про єдиний намір позичальника- уникнути виконання договірних зобов`язань, які через поведінку позичальника стали тепер для нього обтяжливими. Таким чином судом встановлено, що нарахування процентів за користування кредитним коштами, виданими в рамках договору № 5430101 про надання споживчого кредиту від 24.01.2022, здійснюється в межах строку користування кредитом на підставі умов кредитного договору та згідно з вимогами чинного законодавства, а встановлення в кредитному договорі плати (процентів) за користування кредитними коштами не є компенсацією у разі невиконання ним зобов`язань за договором в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від12.05.1991№1023-XII. Крім цього, згідно розрахунку [PERSON] , який міститься у позовній заяві, у випадку прострочення на 30 днів штраф становить 150 грн + (26х33=858,00 грн) = 1008 грн, що, на думку позивача, становить більше 50 відсотків суми отриманого кредиту, та є непропорційно великою сумою по відношенню до вартості наданих послуг. Разом з тим, суд не погоджується з вищевказаною позицією позивача, оскільки розрахована [PERSON] сума штрафу за невиконання умов договору в сумі 1 008,00 грн є меншою від п`ятдесяти відсотків вартості кредиту (50% від 3 000,00 грн = 1 500,00 грн), в зв`язку з чим доводи позивача щодо несправедливості п. 7.4 договору є необґрунтованими та безпідставними. Вказаним пунктом встановлена відповідальність за несвоєчасно виконане грошове зобов`язання. При належному виконанні договірних зобов`язань штрафна санкція не застосовується, при цьому грошова сума нарахованої штрафної санкції залежить і від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов`язань. З картки обліку договору Інформація за укладеним договором вбачається, що споживачу [PERSON] вказаним договором не нараховувались неустойка (штраф, пеня), а лише нараховувалися проценти за користування кредитними коштами, які за своєю правовою природою є платою за користування кредитними коштами. Крім того, п. 7.4.3. договору штрафи за договором нараховуються у момент сплати, але в будь-якому випадку граничний розмір сукупної суми неустойки (штрафів), нарахованої за порушення Споживачем зобов`язань за цим Договором, обмежується сумою визначеною, відповідно до Закону України «Про споживче кредитування». Суд вважає, що під час укладення спірного договору в повній мірі дотримано вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо справедливості умов договору, а тому вимога позивача про визнання п. 7.4 Кредитного договору недійсним до задоволення не підлягає. Вирішуючи питання про порушення відповідачем ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування» суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15.11.2016 (який діяв на момент виникнення правовідносин) у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: 1) у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; 2) у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; 3) у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит. Згідно п. 6.3. договору споживач здійснює платежі за Договором у такій черговості: 6.3.1. у першу чергу здійснюються платежі з повернення простроченої суми кредиту та прострочені проценти за користування кредитом. Якщо коштів, що направляються для погашення заборгованості передбаченої даною чергою, недостатньо для її повного погашення, погашення повинно здійснюватися у такій черговості: прострочені зобов`язання по процентам; прострочені зобов`язання по кредиту; 6.3.2. у другу чергу сплачується сума кредиту та проценти за користування кредитом. Якщо коштів, що направляються для погашення заборгованості передбаченої даною чергою, недостатньо для її повного погашення, погашення повинно здійснюватися у такій черговості: строкові зобов`язання по процентам; строкові зобов`язання по кредиту; 6.3.3 у третю чергу здійснюється сплата інших платежів за договором. Суд вважає, що під час укладення спірного договору в повній мірі дотримано вимог Закону України «Про споживче кредитування» щодо зазначення черговості погашення заборгованості за договором, а тому вимога позивача про визнання п. 6.3 договору про надання споживчого кредиту недійсним до задоволення не підлягає. Вирішуючи питання про порушення відповідачем абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» суд зазначає наступне. Відповідно до п. 10.5 договору з укладенням цього договору споживач надає свою однозначну, беззастережну і необмежену згоду на обробку персональних даних, у тому числі, на їх збір, систематизацію, накопичення, зберігання, уточнення (оновлення та зміну), використання, розповсюдження, передачу, знеособлення, блокування та знищення будь-якої інформації, що стосується споживача. Споживач також дає дозвіл на передачу товариству своїх персональних даних , а також дає згоду на те, що товариство має право направляти sms-повідомлення/листи-повідомлення на електронну адресу споживача/повідомлення, відправлені іншими засобами, комерційні пропозиції товариства та рекламні матеріали, при цьому споживач погоджується з тим, що направлення вказаної інформації на електронну пошту/номери телефонів, повідомлені споживачем, товариство буде здійснювати як самостійно, так і з залученням контрагентів (операторів мобільного зв`язку тощо). Споживач погоджується і розуміє, що саме він несе всі ризики, пов`язані з тим, що направлена товариством інформація стане доступною третім особам. Споживач ознайомлений з тим, що в будь -який момент дії договору може відмовитись від отримання вказаних повідомлень. Згідно з абз. 7 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» № 2297-VI від 01.06.2010 (далі по тексу ЗУ №2297-VI) персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 2 ЗУ №2297-VI - згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки. Відповідно до ч. 1 -3 ст. 10 ЗУ №2297-VI використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб`єктам відносин, пов`язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб`єкта персональних даних чи відповідно до закону. Використання персональних даних володільцем здійснюється у разі створення ним умов для захисту цих даних. Володільцю забороняється розголошувати відомості стосовно суб`єктів персональних даних, доступ до персональних даних яких надається іншим суб`єктам відносин, пов`язаних з такими даними. Використання персональних даних працівниками суб`єктів відносин, пов`язаних з персональними даними, повинно здійснюватися лише відповідно до їхніх професійних чи службових або трудових обов`язків. Ці працівники зобов`язані не допускати розголошення у будь-який спосіб персональних даних, які їм було довірено або які стали відомі у зв`язку з виконанням професійних чи службових або трудових обов`язків, крім випадків, передбачених законом. Таке зобов`язання чинне після припинення ними діяльності, пов`язаної з персональними даними, крім випадків, установлених законом. Під час проходження реєстрації на сайті відповідача [PERSON] надав згоду на обробку персональних даних шляхом проставлення електронної відмітки в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства, що повністю відповідає вимогам ст. 2 ЗУ №2297-VI. Крім того, позивач підписавши з відповідачем кредитний договір надав згоду на обробку своїх персональних даних (п. 10.5). Таким чином, зважаючи на надання згоди на обробку персональних даних як під час підписання кредитного договору так і шляхом проставлення відмітки під час реєстрації на сайті відповідача, позивач погодився на обробку таких даних чітко визначивши цілі, умови та строки використання персональних даних, а тому твердження позивача, що відповідач не повідомив його про умови та строки обробки його персональних даних є безпідставним. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 11 ЗУ №2297-VI підставами для обробки персональних даних є, зокрема, укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних. Згідно з п.5, 11 ч. 2 ст. 8 ЗУ №2297-VI суб`єкт персональних даних має право, зокрема, пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; відкликати згоду на обробку персональних даних. Відсутність у кредитному договорі пункту щодо пред`явлення вимоги володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних та/або відкликання згоди на обробку персональних даних не є підставою для визнання спірного пункту договору недійсним. Крім того, відкликання згоди чи заперечення проти обробки своїх персональних даних можливе лише стосовно майбутньої обробки персональних даних, але не тих даних, які вже були оброблені. Рішення та процеси, які були здійснені під час обробки персональних даних, не можуть бути анульованими. А тому твердження позивача щодо порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист персональних даних» не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Суд вважає, що під час укладення спірного договору дотримано вимог Закону України «Про захист персональних даних», а тому вимога позивача про визнання п. 10.5 договору до задоволення не підлягає. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір про надання споживчого кредиту № 5430101 від 24.01.2022, був укладений у спосіб визначений чинним законодавством України з дотриманням вимог щодо його укладення з зазначенням умов, які не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а надання та обробка персональних даних не порушують вимог Закону України «Про захист персональних даних". Отже, розглядаючи даний спір, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в порушення вимог ст. 12, 81 ЦПК України, позивачем не доведено належними та допустимими доказами фактів на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а відтак, і підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає, що є наслідком відмови в задоволенні позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при подачі позовної заяви був звільнений від сплати судового збору, а в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed