Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-04 00:00:00

у листопаді 2021 року [PERSON] через свого представника - адвоката Старика В.М. звернувся до суду із позовом про стягнення страхової виплати за договором добровільного страхування у розмірі 50 000,00 грн., пені у розмірі 99 000,00 грн., 3% річних у розмірі 271,23 грн., інфляційних втрат у розмірі 600,00 грн. та моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. Позов мотивував тим, що 21.01.2021 року між ним та АТ АТ «СК «Країна» укладено договір добровільного медичного страхування № 23/35.243-2021/1.1.2. в електронній формі, предметом якого є страхування майнових інтересів, пов`язаних із здоров`ям. Згідно з умовами договору та Додатку 1 до нього розмір страхової виплати становить 125 000,00 грн., (75 000,00 грн. - класичне ДМС, 50 000,00 грн. - COVID-19). 24.07.2021 року ПЛР-тестом у нього було виявлено інфікування вірусом SARS-CoV-2 та постановлено діагноз гостре респіраторне захворювання COVID-19. З 25.07.2021 року по 09.08.2021 року він знаходився на стаціонарному лікуванні в універсальній клініці «Оберіг» у зв`язку із важким перебігом захворювання. 02.08.2021 року у зв`язку із зазначеним, відповідно до умов договору добровільного медичного страхування № 23/35.243-2021/1.1.2. від 21.01.2021 року його дружиною було повідомлено страхову компанію про настання страхового випадку, а 11.08.2021 року особисто подано заяву щодо здійснення страхової виплати. Однак, 28.08.2021 року отримав відмову у виплаті страхової виплати у зв`язку із пропущенням строків повідомлення страховика про настання страхового випадку. 07.09.2021 року ним було направлено претензію страховику, відповіді на яку він так і не отримав. Тому, вважав, що відмова страхової компанії є неправомірною, оскільки несвоєчасне повідомлення страховика про настання страхового випадку саме по собі не може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, а буде такою підставою лише в тому випадку, коли несвоєчасне повідомлення позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком, що порушує його права, через що змушений звернутись до суду. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 15.11.2021 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін (а.с. 68-69). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому проти заявлених вимог заперечив за його безпідставністю та недоведеністю, посилаючись на те, що позивач не повідомив страховика про настання страхового випадку протягом 48-годинного строку з моменту звернення до закладу охорони здоров`я, хоча мав таку можливість, тому відмова є правомірною (а.с. 102-160). Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, на підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 21.01.2021 року між сторонами укладено договір добровільного медичного страхування № 23/35.243-2021/1.1.2. в електронній формі, предметом якого є страхування майнових інтересів, пов`язаних із здоров`ям. Згідно з умовами договору та Додатку 1 до нього розмір страхової виплати становить 125 000,00 грн., (75 000,00 грн. - класичне ДМС, 50 000,00 грн. - COVID-19) (а.с. 14-30). Таким чином, між сторонами виникли правовідносини із зобов`язання по добровільному страхуванню, які регулюються нормами ЦК України і Законом України «Про страхування». 24.07.2021 року ПЛР-тестом у позивача було виявлено інфікування вірусом SARS-CoV-2 та постановлено діагноз гостре респіраторне захворювання COVID-19. Вказаного відповідач не заперечував. З 25.07.2021 року по 09.08.2021 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні в універсальній клініці «Оберіг». 02.08.2021 року дружиною позивача було повідомлено страхову компанію про настання страхового випадку, а 11.08.2021 року позивачем подано заяву щодо здійснення страхової виплати (а.с. 33). Вказаного відповідач також не заперечує. Відповідач листом вих. 18273 від 28.08.2021 року відмовив у виплаті страхової виплати, у зв`язку із пропущенням позивачем строків повідомлення страховика про настання страхового випадку (а.с. 37). 07.09.2021 року позивачем направлено претензію страховику (а.с. 38-40). Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Уст. 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхуванням є вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору (ст. 16 Закону України «Про страхування»). Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно зі ст. 982 ЦК України, істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування», страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити страхову виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Яка саме подія визнається страховим випадком має бути детально зазначено у договорі страхування. Положення ст. ст. 11, 525, 526, 629 ЦК України дають підстави для висновку, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від виконання умов якого не допускається. У разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування. Частиною 1 ст. 991 ЦК України передбачені випадки, за умови настання яких страховик має право відмовити у здійсненні страхової виплати. Інші підстави для відмови у здійсненні страхової виплати можуть бути передбачені договором страхування. Так, згідно з п. 5 ч. 1ст. 991 ЦК України страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. Як вбачається з умов договору страхування, відповідно до п. 14.2.3 застрахована особа зобов`язана у разі самостійного звернення до ЗОЗ з приводу страхового випадку, при першій наявній можливості негайно, але не пізніше 48 годин з моменту звернення до закладу охорони здоров`я або госпіталізації, повідомити страховика за телефоном 890. Якщо ЗО не має можливості повідомити страховика про страховий випадок з об`єктивних причин (перебування у стані непритомності, амнезії тощо) обов`язково після припинення цих обставин повідомити страховика про такий випадок. При настанні страхового випадку негайно, але не пізніше 48 годин, страхувальник має зателефонувати до «Центру інформаційної підтримки клієнтів» страховика або для одержання всієї необхідної інформації з надання медичних послуг. Таке звернення від імені ЗО може бути здійснено страхувальником, членами сім`ї ЗО, її опікунами, піклувальниками або іншими особами (в залежності від стану здоров`я ЗО). В такому випадку, ЗО безкоштовно, в межах ліміту відповідальності отримує необхідні медичні послуги, передбачені додатком 1 до цього договору, включаючи медикаменти. Всі розрахунки з приводу наданої ЗО допомоги страховик проводить із ЗОЗ (п. 15.1. договору). Несвоєчасне повідомлення страхувальником (ЗО) страховика про страховий випадок без поважних присни є підставою для відмови у страховій виплаті (під. 17.1.4. п. 17.1. договору). Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про страхування» рішення про відмову у страховій виплаті приймається Страховиком у строк не більший передбаченого правилами страхування та повідомляється страхувальнику в письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови. У листі Верхового Суду України від 19.07.2011 року «Про судову практику з розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» щодо спірних питань стосовно застосування вимог п. 5 ч. 1 ст. 989 ЦК України щодо неповідомлення страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором, і створення йому в такий спосіб перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків, наслідком невиконання чого є відмова страховика від здійснення страхової виплати відповідно до вимог цього пункту, зазначено: відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 991 ЦК України страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку. У системному зв`язку з п. 5 ч. 1 ст. 989 ЦК України, яким на страхувальника покладено обов`язок повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором, правове значення має повідомлення страховика про настання страхового випадку у строк, який дає страховику можливість дослідити обставини справи та дійти висновку про визнання його страховим випадком чи відмову в цьому. Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування було несвоєчасне повідомлення страхувальником страхової компанії. Позивач, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, вказував на те, що несвоєчасне повідомлення страховика про настання страхового випадку саме по собі не може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Разом з тим, аналізуючи вказані позивачем правові позиції Верховного Суду, суд надходить до висновку про те, що такі правові висновки не можуть бути застосовані при вирішенні спірних правовідносин у цій справі, зважаючи на таке. З урахуванням змісту статті 979 ЦК України та статті 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкоджало страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом в кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (пункт 5 частини першої статті 989 ЦК України, пункт 5 частини першої статті 991 ЦК України) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком. (постанова Верховного Суду від 29.07.2020 року в справі № 500/1286/17). Разом з тим, зі змісту даної постанови Верховного Суду, вказаної позивачем, підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування було, зокрема, порушення страхувальником визначеного договором страхування строку подання документів, що стосуються страхового випадку. При цьому порушення страхувальником визначеного договором страхування строку подання документів, що стосуються страхового випадку, не є порушенням визначеного договором строку повідомлення про настання страхового випадку. Судом було встановлено, що страхувальник у передбачений договором строк повідомив про настання страхового випадку, але не надав всі документи, що стосувалися страхового випадку, суд апеляційної інстанції встановивши, що позивач повідомив страхову компанію, що на момент подання заяви до відповідача (10 листопада 2015 року) в нього були відсутні ключі запалення та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу у зв`язку з тим, що вони були вилучені та долучені до матеріалів кримінального провадження, не перевірив чи може бути зазначене підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, за умови, що це не позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком. Отже, правові висновки, викладені в даній постанові, стосуються обставин, які не є тотожними до обставин у даній справі. Крім того, у справі за постановою Верховного суду стосувалась договору, за умовами якого було застраховано майновий інтерес стосовно володіння, користування та розпорядження транспортним засобом. Посилання позивача на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 26.03.2018 року в справі № 916/4613/15 суд також оцінює критично, зважаючи на таке. По-перше, дана справа пов`язана із відносинами, які виникли в результаті № 916/4613/15 також стосується договору, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України та пов`язані з володінням та/або користуванням та/або розпорядженням визначеним цим договором (частина 1) транспортним засобом, та/або додатковим обладнанням, встановленими на цьому транспортному засобі. По-друге, суд бере до уваги, що у справі № 916/4613/15 основною підставою для відмови в здійсненні страхових виплат було створення страховику перешкод у визначенні обставин та характеру настання страхового випадку через ненадання Страховій компанії повної та достовірної інформації про подію. Враховуючи викладене, суд вважає, що такі правові висновки не підлягають застосуванню у даній справі. Також у наведеній позивачем постанові від 21.08.2018 року в справі № 227/3573/16-ц Верховним Судом дійсно зазначено, що неповідомлення про страховий випадок не є підставною для відмови у виплаті страхового відшкодування, оскільки вказані дії не призвели до неможливості страховиком встановити вищевказані обставини. Разом з тим, вбачається, що із позовом до суду звернулась особа, яка є потеплілою від ДТП, а тому потерпілий, в силу норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», має право на отримання страхового відшкодування і не зобов`язаний повідомляти про страховий випадок страхову компанію, яка за законом повинна здійснювати страхове відшкодування, так як цей обов`язок покладено саме на водія транспортного засобу, причетного до такої пригоди, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Відтак, суд не вбачає за можливе застосувати дані правові висновки Верховного Суду. Натомість, у даній справі, позивач не обґрунтовує поважність причин несвоєчасного повідомлення про страховий випадок, не надав жодних належних та достатніх доказів неспроможності з об`єктивних обставин повідомити страховика про страховий випадок у встановлені Договором строки. Так, як зазначає позивач в позовній заяві, 24.07.2021 року ПЛР-тестом у нього було виявлено інфікування вірусом SARS-CoV-2 та постановлено діагноз гостре респіраторне захворювання COVID-19. З 25.07.2021 року по 09.08.2021 року він знаходився на стаціонарному лікуванні в універсальній клініці «Оберіг» у зв`язку із важким перебігом захворювання. 02.08.2021 року його дружиною було повідомлено страхову компанію про настання страхового випадку, а 11.08.2021 року ним подано заяву щодо здійснення страхової виплати. З матеріалів справи вбачається, що позивачем було здійснено звернення до ЗОЗ самостійно 25.07.2021 року зі скаргами на слабкість, кашель, утомлюваність, головні болі, важкість в голові, біль у м`язах, які спостерігаються з 22.07.2021 року (а.с. 110). Проте, жодним чином, а ні з 22.07.2021 року, а ні з 24.07.2021 року, коли йому було проведено тест та виявлено інфікування вірусом SARS-CoV-2 та постановлено діагноз гостре респіраторне захворювання COVID-19, страхову компанію не було повідомлено. Згідно з ч. 1 ст. 76, ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, позивачем не надано жодних належних та достатніх доказів поважності причин несвоєчасного повідомлення ним або членами його сім`ї про страховий випадок. Поряд з цим, саме на позивача умовами договору, як на страхувальника покладено такий обов`язок, в тому числі обов`язок виконання ними вимог передбачених п.п. 14.2.3.15.1. договору. Зважаючи на таке, в суду відсутні підстави для застосування правового висновку Верховного Суду по справі № 362/686/17(провадження № 61-12240св19). Отже, суд не знаходить підстав для задоволення вимог щодо стягнення 50 000,00 грн. страхової виплати. Як наслідок, відмова у задоволенні позовних вимог про стягнення суми страхової виплати свідчить про відсутність підстав і для задоволення похідних вимог позивача про стягнення на його користь зі страхової компанії пені, інфляційних втрат та 3 % річних, а також моральної шкоди. Ухвалюючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Питання судових витрат підлягає вирішенню відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed