Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

Описова частина Зміст позовних вимог [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МС Імперіал Буд» про визнання майнових прав. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 12.05.2016 між сторонами укладено попередній договір №А_039, за умовами якого відповідач зобов`язувався продати позивачу, а позивач зобов`язувався купити в термін до кінця І кварталу 2018 року квартиру [ADDRESS] , загальною площею 40,70 квадратних метрів, житловою площею 18,77 квадратних метрів. Відповідач зобов`язувався оформити на себе правовстановлюючі документи та зареєструвати право власності на об`єкт нерухомості до моменту укладення основного договору купівлі-продажу. Позивач зобов`язувався сплатити відповідачу на момент підписання основного договору, до моменту його нотаріального посвідчення, повну вартість об`єкта нерухомості, що орієнтовно складала 443630,00 грн. Така вартість об`єкта нерухомості була встановлена з розрахунку, що ціна одного квадратного метра об`єкта становила 10900,00 грн. Позивач 12.05.2016 виконав свої зобов`язання і сплатив відповідачу суму 443630,00 грн., що становить 100% орієнтовної вартості об`єкту нерухомості, що була визначена сторонами в попередньому договорі. 27.03.2018 сторонами укладено додатковий договір №1 про внесення змін до попереднього договору №А_039 від 12.05.2016, яким термін укладення договору купівлі-продажу перенесено до кінця І кварталу 2016 року, а строк прийняття в експлуатацію об`єкта - до кінця ІV кварталу 2018 року. 19.02.2020 сторонами укладено додатковий договір №2 про внесення змін до попереднього договору №А_039 від 12.05.2016, яким номер квартири було змінено з [ADDRESS] , загальна площа збільшилась з 40.70 кв.м. до 46,20 кв.м. Позивачу слід доплатити відповідачу суму в розмірі 51230,00 грн., а при застосуванні коефіцієнту 0,8 розмір доплати становить 40984,00 грн. Також строк прийняття об`єкта в експлуатацію посунувся до кінця ІІ кварталу 2020 року. 20.02.2020 р. позивач сплатив 40984,00 грн. Відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання, будівництво не проводиться, кошти позивачу не вертаються, постійно переноситься виконання договору на невизначений час, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду. На підставі вищезазначеного просить визнати за нею майнові права на об`єкт інвестування, а саме: на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46.20 квадратних метрів та стягнути з відповідача судовий збір. Надходження позовної заяви та інших заяв до суду 04.07.2022 року судом постановлена ухвала суду про відкриття провадження у справі № 727/5124/22 (а.с.96). Доводи особи, яка подала позов Позовна заява мотивована невиконанням умов договору відповідачем, оскільки останній не здійснив у встановлений договором строк завершення будівництва та не здав об`єкт в експлуатацію. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала до суду письмову заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала просила задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав просив задовольнити, проти заочного рішення не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення справи до суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за наявності всіх наступних умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, встановленими наступні фактичні обставини. Фактичні обставини справи, встановлені судом З матеріалів справи вбачається, що згідно з попереднім договором №А_039 від 12.05.2016, ТОВ «МС Імперіал Буд» - Сторона 1 та [PERSON] - Сторона 2 домовились, що Сторона 1 зобов`язується продати, а Сторона 2 купити до кінця І кварталу 2018 року квартиру [ADDRESS] (будівельна адреса), загальною площею 40,70 кв. м., житлової площею 18,77 кв. м. Строк прийняття в експлуатацію - до кінця ІV кварталу 2017 року. Відповідно до п. 4 цього договору Сторона 2 на забезпечення виконання зобов`язання за цим Договором сплачує Стороні 1 суму 443630,00 грн. Згідно з платіжним дорученням №1 від 12.05.2016, [PERSON] оплатила ТОВ «МС Імперіал Буд» відповідно до попереднього договору №А_039 від 12.05.2016 р. на поточний рахунок суму 443630,00 грн. Згідно з довідкою, наданою ТОВ «МС Імперіал Буд», що кошти від [PERSON] в сумі 443630,00 грн. оплата за нерухомість відповідно до попереднього договору №А_039 від 12.05.2016, поступили на поточний рахунок. Згідно з додатковим договором №1 про внесення змін до попереднього №А_039 від 12.05.2016, термін прийняття змінений до І кварталу 2019 року. Згідно з додатковим договором №2 до попереднього договору №А_039 від 12.05.2016, змінено формулювання на «квартира [ADDRESS] , загальна площа 46,20 кв.м., термін змінено до кінця ІІ кварталу 2020 року. Відповідно до п. 5 цього договору сторона 2 слід доплатити до 29.02.2020 р. із застосуванням коефіцієнту 0,8 становить 40984,00 грн. Згідно з платіжним дорученням №832859 від 20.02.2020, [PERSON] оплатила ТОВ «МС Імперіал Буд» відповідно до попереднього договору №А_039 від 12.05.2016 р. на поточний рахунок суму 40984,00 грн. Згідно з заявами-зверненнями від 14.06.2018, 19.07.2019, 29.11.2019, 08.07.2020 інвестори звертались до ТОВ «МС Імперіал Буд» із вимогою повідомити строки завершення будівництва та здачу будинку в експлуатацію. Листами ТОВ «Мс Імперіал Буд» повідомляло, що затримка термінів здачі об`єкта в експлуатацію викликана зовнішніми об`єктивними факторами і не залежать від волевиявлення забудовника та знаходяться поза межами його впливу, відбудеться зустріч забудовників, де все буде вирішено. Мотивувальна частина Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Відповідно до положення ст. 190 ЦК України встановлено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Пунктом 2 вказаної статті встановлено, що майнові права є неспоживчою річчю. Таким чином майнові права визнаються речовими правами. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у т.ч. права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та права вимоги, що в свою чергу дає підстави вважати, що право вимоги оформлення права власності на квартиру є саме майновим правом за своєю суттю, так як воно відмінне від права власності на нерухоме майно у вигляді квартири, проте безпосередньо пов`язане з нерухомим майном у вигляді квартири. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 202 ЦК України встановлено, що дво- або багатосторонній правочин є тотожнім з поняттям договір. Так, вказаний у позові договір є двостороннім правочином, спрямованим на набуття цивільних прав та обов`язків між сторонами. Відповідно до ст. 202 ЦК України зокрема встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Підписання вищевказаного договору було, на думку позивача, дією, спрямованою на набуття цивільних прав та обов`язків. Так, у позивача виникло право вимоги оформлення права власності на квартиру та обов`язок сплати вартості вказаної квартири, а у відповідача виникло право на отримання вартості квартири та кореспондуючий обов`язок на оформлення права власності на вказану квартиру за позивачем. Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вказаний правочин не був визнаний судом недійсним та його недійсність не встановлена законом, що дає підстави для визнання його правомірним. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 1 ст. 628 ЦК передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Інститут свободи договору передбачає можливість сторін вільно визначати зміст договору, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, які не суперечать законодавству, з врахуванням звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому сторони мають право врегулювати й ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства та не суперечать ним. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке б мало випливати із договору, укладеного сторонами, який би за своєю формою та змістом відповідав закону. Крім того частиною 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна, який би за своєю формою та змістом відповідав закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовились укласти такий договір в майбутньому, то передана відповідачу сума коштів є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до статті 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Статтею 571 ЦК України встановлено наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком. Так, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. На відміну від завдатку, аванс - це спосіб платежу. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, у разі сплати авансу кредитор не може бути зобов`язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і відповідно до відшкодування збитків. Аналогічних висновків щодо застосування норми статті 570 ЦК України викладено у постанові Верховного Суду від 6 листопада 2019 року № 367/661/16-ц. Відповідно до ст. ст. 570, 571 Цивільного кодексу України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання й на забезпечення його виконання. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається в кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму в розмірі завдатку або його вартості. Окрім того, в диспозиції ч. 2 ст. 570 ЦК України зазначено: якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Попередній договір купівлі-продажу квартири чи будинку (чи ін.. нерухомості) - це угода, яка створює для сторін зобов`язання, а саме укласти між його учасниками основний договір купівлі-продажу в зазначений термін на конкретних умовах та за конкретною вартістю. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Системний аналіз положень статей 11, 177, 202, 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Відповідно до ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майні на підставі документів, що підтверджують право власності або користувань земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва. Таким чином, договір між позивачем та відповідачем було укладено з фактичної відсутності об`єкту нерухомості, який на момент укладення договору перебував у стадії будівництва, а позивачу було передано право вимоги за оплатним договором. Відповідно до ст. 325 ЦК України встановлено, що суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Законодавчих обмежень щодо володіння майновими правами не встановлено. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 876 ЦК України власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором. Відповідно до ст. ст. 4, 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язковій державній реєстрації підлягають, зокрема, право власності на нерухоме майно. Однією з підстав для проведення державної реєстрації речового права на нерухоме майно є наявність акту прийому-передачі нерухомого майна. Встановивши під час розгляду справи, що позивач повністю сплатила вартість пайового внеску за нерухоме майно, а також ту обставину, що введення об`єкта будівництва в експлуатацію не відбулось у встановлені договором строки ТОВ «МС Імперіал Буд», свої зобов`язання не виконало, крім того, строки весь час переносяться, що ставить під сумнів можливість виконання ним своїх зобов`язань за договором, суд дійшов висновку про визнання майнових прав за позивачем на об`єкт інвестування. Враховуючи вищенаведене суд вважає, що позов [PERSON] про визнання майнових прав підлягає задоволенню повністю. Щодо позовних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2-7 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд враховує складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 23.05.2018р. по справі № 61-3416св18. На підтвердження витрат на правову допомогу під час розгляду даної справи, позивачем до суду надано договір про надання правничої допомоги б/н від 27.06.2022 року; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ІФ №001578 від 03.07.2019 р.; посвідчення адвоката; ордер на надання правничої правової допомоги; акт прийняття-передачі юридичних послуг до договору про надання правничої допомоги № 27.06.2022 року; квитанція від 27.09.2022. Згідно з п.п. 4, 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору; інші види правової допомоги - це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). При вирішенні питання про стягнення витрат за правничу допомогу суд, зазначає, що за умовами вартість послуг складає 10000 грн., позивач документально підтвердив та довів витрати на правову допомогу лише у розмірі 10000 грн., тому вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу підлягають задоволенню повністю. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією №ПН10899 від 27.06.2022 року про сплату судового збору в сумі 4846,20 грн. Приймаючи до уваги вимоги ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 4846,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved