Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

[PERSON] , в особі свого представника [PERSON] , звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач є чоловіком позивачки, однак вони припинили шлюбні відносили в 2016 році і з того часу в даному будинку [PERSON] не проживає. В добровільному порядку знятись з реєстрації в її будинку, відповідач не бажає. Реєстрація відповідача в будинку, позбавляє позивачку можливості отримати субсидії на житлово-комунальні послуги, а відтак порушує її права власника. Просила суд постановити рішення яким визнати [PERSON] [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, представник позивача подала до суду заяву в якій просила суд розглядати справу у її відсутності та відсутності позивача. Не заперечила проти розгляду справи у відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення у справі. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзиву на позов до суду не надходило. У відповідності до ст.280 ЦПК України, суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторона посилалася, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на підтвердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає, позовні вимоги слід задовольнити, виходячи з наступного. За змістом ст.41 Конституції України, ст.ст.316-319, 321, 325, 383, 386, 391 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні цього права, власник житлового будинку здійснює своє право на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб, може використовувати будинок для проживання свого і членів сім`ї, може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, вимагати захисту права власності, в тому числі - усунення перешкод у здійсненні права. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі продажу №45 від 25.11.1981 року, посвідченого секретарем Нанківської сільської ради Хустського району Закарпатської області та виписки з погосподарської книги №93/02-22 від 03.05.2022 року, позивачка є власником житлового будинку [ADDRESS] . Згідно довідки виданої за підписом старости Нанківського старостинського округу, виконавчого комітету Хустської міської ради № 9111/02-22 від 12.04.2021 р., відповідач [PERSON] зареєстрований в будинку [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 12.04.2022 року, складеного депутатом Хустської міської ради, відповідач [PERSON] , зареєстрований в будинку [ADDRESS] , однак з 2016 року в даному будинку не проживає. Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема шляхом усунення перешкод у здійсненні користування майном особами, в яких відпали законні підстави для такого користування. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ст.71 ЖК України, при відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Разом з тим, як вказувалось вище, відповідач у будинку позивача не проживає тривалий період часу, що є підставою для визнання його таким, що втратив право на користування вказаним жилим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 вказаної норми закону член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач втратив право на користування будинком, що належить позивачці у зв`язку із відсутністю без поважних причин понад строк, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Outcome: approved