Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить вселити її до квартири [ADDRESS] , виселити відповідачів [PERSON] і [PERSON] з квартири [ADDRESS] та відшкодувати судовий збір, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої за ст. 1266 ЦК України за правом представлення спадкоємицею Ѕ частини майна стала її правнука позивач [PERSON] . Факт родинних відносин між померлою [PERSON] та позивачем [PERSON] було встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.10.2007 року. Свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я позивача [PERSON] було видано 24.10.2008 року, коли позивачу було 11 років. Спадкове майно, на яке у вказаній частці видано свідоцтво, складається з ѕ частин квартири [ADDRESS] , тобто свідоцтво про право на спадщину за законом видано на 3/8 частини квартири, та на 3/8 частини квартири 19.10.2006 року видано свідоцтво про право на спадщину [PERSON] 12.02.2020 року позивач зареєструвалась за адресою спірної квартири. З часу отримання свідоцтва про право на спадщину за законом минуло 13 років, у 2015 році позивач набула повноліття, але не може користуватись спадковим майном та потрапити до квартири. Позивач двічі зверталась листами до іншого спадкоємця [PERSON] , але відповіді не отримала. Позивачу лише відомо, що у [PERSON] є дружина [PERSON] , син [PERSON] та дочка [PERSON] . У лютому 2020 року позивачу стало відомо про те, що [PERSON] помер [INFO] , родичі померлого приховали цей факт. У позивача немає ключів від спадкової квартири, а спадкоємці [PERSON] , відповідачі по справі, перешкоджають позивачу користуватись власним майном, тому позивач вимушена звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про вселення та усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач [PERSON] скористалась процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 03 серпня 2022 року строк, відповідно до якого проти позову заперечила в повному обсязі, вказуючи на його необ`єктивність та безпідставність з огляду на те, що відповідач є співвласником 5/8 частин спірної квартири, тому володіє квартирою правомірно, що спростовує твердження позивача про обов`язок виселення відповідача з квартири; а також відповідачем зауважено, що з її боку не вчинялись дії щодо перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою та позивач не зверталась до неї з приводу вселення до спірної квартири. (а.с. 47-52) Відповідач [PERSON] надав до суду заяву про заперечення проти позову в повному обсязі. (а.с. 59) Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 4 ст. 47 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Відповідно до частини четвертої статті 334 Цивільного кодексу України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння. Таке рішення відповідає передбаченій ч. 6 ст. 4 Цивільного кодексу України вимозі до актів цивільного законодавства про дотримання принципу однаковості регулювання цивільних відносин на всій території України і означає, що де б не проживав власник і де б не знаходилося його майно, він володіє усією сукупністю прав володіння, користування та розпоряджання цим майном на однакових засадах, визначених Конституцією України та Цивільним кодексом України. Частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.10.2007 року у справі № 2-л-133/1/2007 встановлено факт родинних відносин, а саме: що [PERSON] , [INFO] , є правнучкою [PERSON] , яка померла [INFO] . (а.с. 27) На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 24.10.2008 року, державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори, на підставі статті 1266 ЦК України правнука спадкодавця [PERSON] - [PERSON] від спадкового майна, яке складає ѕ частин трикімнатної квартири [ADDRESS] , успадкувала 3/8 частини квартири. Батько спадкоємиці (внук померлої) [PERSON] помер [INFO] . На 3/8 частини квартири 19.10.2006 року видано свідоцтво про право на спадщину [PERSON] (а.с. 28) Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 09.08.2018 року, державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори, на підставі статті 1261 ЦК України 5/8 часток квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] успадкувала його дружина [PERSON] . (а.с. 55, 56) Згідно Листа Дніпровського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 28.02.2020 року № 410/20.6-20, Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено актовий запис про смерть [PERSON] , [INFO] , від 09.01.2018 року № 710. (а.с. 35) Листом Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві НП України від 25.02.2020 року № 2709/125/50/03.2020, повідомлено [PERSON] про те, що її заява по факту неправомірних дій на її думку, що мали місце 14.02.2020 року за адресою: [ADDRESS] зареєстрована та розглянута. Встановлено, що відомості, які б вказували на вчинення кримінального правопорушення, відсутні. Повідомлено, що в даній події наявні цивільно-правові відносини. (а.с. 34) За даними Довідки про реєстрацію місця проживання, виданої Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією з 12.03.2020 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 33) Рішенням про державну реєстрацію прав від 24.03.2021 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 3/8 частин квартири [ADDRESS] , що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.03.2021 року. (а.с. 37) За нормою частини другої ст. 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), а по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику. Захист права власності здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто шляхом застосування належної форми, за\-собів і способів захисту. Для захисту застосовується юрисдикційна форма захисту, тобто діяльність уповноважених державних органів, які здійснюють комплекс організаційних заходів для захисту пору\-шених прав. Відповідно до цієї статті, власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном. Підставою звернення за захистом в судовому порядку є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном, за умови відсутності між сторонами спірних правовідносин договірних відносин. Характерною ознакою такого порушення права власності є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення/вселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, справа № 653/1096/16) Як убачається з матеріалів справи, предметом позовних вимог є усунення перешкод відповідачами у здійснення права власності позивача, шляхом її вселення до спірної квартири та виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] , 3/8 частини якої належить позивачу на праві власності, оскільки відповідачі чинять перешкоди у користуванні та розпорядженні позивачем її права власності. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 4 ст. 311 Цивільного кодексу України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Аналізуючи наявні у справі докази, діючи в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для захисту права власності позивача, шляхом її вселення до квартири [ADDRESS] , у заявлений позивачем спосіб. Так, суд не піддає сумніву факт права власності позивача на 3/8 частини спірної квартири та її права вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном. Однак в матеріалах справи відсутні докази того, що саме відповідачами [PERSON] та [PERSON] чиняться перешкоди у користуванні належним позивачу майном, тобто відсутні докази того, що відповідачі є суб`єктами даного спору. Крім того, діючи в межах заявлених позовних вимог, суд визнає необґрунтованою вимогу позивача про виселення відповідачів [PERSON] і [PERSON] з квартири [ADDRESS] , оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували речове право відповідачів на спірну квартиру, та в матеріалах справи наявні належні правовстановлюючі документи про належність відповідачу [PERSON] права власності на 5/8 частин квартири, що свідчить про правомірність відповідача [PERSON] на здійснення права користування квартирою у спосіб, встановлений законом, зокрема, права на проживання в спірній квартирі, за відсутності в матеріалах справи доказів позбавлення відповідача такого права. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про вселення та усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають в повному обсязі. В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed