Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

Київський міський центр зайнятості звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що з 09.07.2013 по 10.07.2014 відповідач перебував в Деснянському районному центрі зайнятості на обліку, як безробітний. Під час повторного звернення 02.10.2020 [PERSON] до центру зайнятості, в результаті обміну даними між Державним центром зайнятості та ПОУ (ЄДРС) виявлено, що відповідач зареєстрований, як фізична особа - підприємець з 12.10.2005 по 05.08.2014, що співпадає з попереднім періодом перебування на обліку в центрі зайнятості та отримання допомоги по безробіттю в 2013 -2014 р.р. Державна реєстрація припинення підприємницької діяльності ФОП відбулась 05.08.2014. Таким чином, відповідно до вимог діючого законодавства України, відповідач не повідомив центр зайнятості щодо обставин, які впливають на умови виплати допомоги по безробіттю, а саме, що він на момент звернення до центру зайнятості 09.07.2013 був зареєстрований як фізична особа підприємець, а відтак не мав права на отримання статусу безробітного, що призвело до безпідставного надання відповідачу статусу безробітного та незаконного отримання допомоги по безробіттю. Отже, на підставі викладеного позивач просить стягнути з відповідача нараховане та виплачене матеріальне забезпечення у загальному розмірі 5 910, 88 грн. Ухвалою від 29.03.2021 року позовну заяву призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.09.2021 позов було задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Київського міського центру зайнятості кошти в загальному розмірі 5 910, 88 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270, 00 грн. Надалі, [PERSON] звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.09.2021 року по цивільній справі за позовом Київського міського центру зайнятості до [PERSON] про стягнення коштів. Ухвалою судді від 02.02.2022 було скасовано заочне рішення у вказаній справі, з призначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою судді від 21.02.2022 суд вважав за необхідне для повного та всебічного розгляду справи, здійснити перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини вказані у позовній заяві. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти позову в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву, а саме на те, що при отриманні статусу безробітного у заяві від 09.07.2013 року зазначив, що не має заробітку або інших передбачених доходів, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно. Відповідно до відомостей з ДРФОПП за період з 1 кв. 2013 року по 4 кв. 2014 року та Форми ОК-7 ПФУ за 2011 - 2019 роки за період 09.07.2013 року по 10.07.2014 рік він жодних доходів не отримував. Крім того, відповідач був впевнений в тому, що його державна реєстрація як фізичної особи - підприємця, що відбулася 12.10.2005 року була скасована на підставі його заяви від 03.02.2009 року, що була подана до начальника відділу реєстрації юридичних та фізичних осіб - підприємців Деснянської РДА в м. Києві, тобто до моменту звернення до центру зайнятості 09.07.2013 року та до отримання статусу безробітного. Таким чином, він не знав та не міг знати, що його реєстрація як ФОП не скасована, тому і не повідомив про даний факт позивача, оскільки на момент набуття статусу безробітного він 03.02.2009 року подав заяву про скасування державної реєстрації як фізичної особи - підприємця, підприємницьку діяльність не проводив та доходи не отримував. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) у судове засідання сторін, вислухавши пояснення сторін та дослідивши наявні письмові матеріали справи дійшов до наступних висновків. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробіття - соціально-економічне явище, за якого частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування. Як передбачено п. 1 ч. 1 ст. 43 цього Закону, статусу безробітного може набути, зокрема, особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. При цьому, згідно положень ч. 2 цієї статті статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування. Процедура реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, центром зайнятості державної служби зайнятості визначається відповідно до Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою КМУ від 20 березня 2013 року №198. З матеріалів справи вбачається, що 09.07.2013 року [PERSON] звернувся до Деснянського районного центру зайнятості м. Києва з проханням надати статус безробітного. В заяві зазначив, що через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, не забезпечує себе роботою самостійно, не зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, не отримує відповідно до законодавства допомогу; компенсацію та/або надбавку по догляду за дитиною-інвалідом; інвалідом І групи; особою похилого віку, яка за висновком медичного закладу потребує стороннього догляду або досягла 80-річного віку; грошове забезпечення як батьки вихователі дитячих будинків сімейного типу, прийомні батьки; грошову допомогу по догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього стороннього догляду. Відповідно до ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 № 5067-VI, на підставі заяви [PERSON] . Наказом Деснянського РЦЗ № НТ130709 від 09.07.2013, відповідачу надано статус безробітного з 09.07.2013 та наказом № НТ130717 від 17.07.2013 призначено допомогу по безробіттю з 16.07.2013 по 10.07.2014 згідно ст.ст. 22, 23 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 р. № 1533-ІІІ. Наказом Деснянського РЦЗ № НТ140711 від 11.07.2014 було припинено реєстрацію відповідача, як безробітного у зв`язку із закінченням строку виплати відповідно до пп. 12 п. 1 ст. 31 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» з 11.07.2014. Під час повторного звернення [PERSON] 02.10.2020 до центру зайнятості, в результаті обміну даними між Державним центром зайнятості та ПОУ (ЄДРС) виявлено, що [PERSON] зареєстрований, як фізична особа-підприємець з 12.10.2005 по 05.08.2014, що співпадає з попереднім періодом перебування на обліку в центрі зайнятості та отримання допомоги по безробіттю в 2013-2014 роках. Державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця відбулась 05.08.2014 (підстава: власне рішення). В поданому відзиві на позовну заяву відповідач зазначає про те, що відповідно до відомостей з ДРФОПП за період з 1 кв. 2013 року по 4 кв. 2014 року та Форми ОК-7 ПФУ за 2011 - 2019 роки за період 09.07.2013 року по 10.07.2014 рік він жодних доходів не отримував. Крім того відповідач був впевнений в тому, що його державна реєстрація як фізичної особи - підприємця, що відбулася 12.10.2005 року була скасована на підставі його заяви від 03.02.2009 року, що була подана до начальника відділу реєстрації юридичних та фізичних осіб - підприємців Деснянської РДА в м. Києві, тобто до моменту звернення до центру зайнятості 09.07.2013 року та до отримання статусу безробітного, що підтверджується копією такої заяви доданої до матеріалів справи. Отже відповідач не знав та не міг знати що його реєстрація як ФОП не скасована, тому і не повідомив про даний факт позивача. Позивач також зазначає, що відповідно до Порядку №60/62 центр занятості звіряє інформацію, надану заявником з відомостями, наявними в Державній податковій адміністрації України, ПФУ, у державних реєстраторів. З наведеного вбачається, що у разі виявлення розбіжностей у наданих відповідачем відомостях, останній не отримав би статус безробітного. Згідно відповіді Деснянської районної в м. Києві адміністрації на запит від 18.07.2022, 03.02.2009 державним реєстратором Хроменком В.Л. проведено у Єдиному державному реєстрі реєстраційну дію «Внесення рішення фізичної особи про припинення підприємницької діяльності» [PERSON] . Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Тлумачення даної норми свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. У даному випадку судом встановлено відсутність недобросовісності з боку відповідача, оскільки на момент набуття статусу безробітного він 03.02.2009 року подав заяву про скасування державної реєстрації як фізичної особи - підприємця до начальника відділу реєстрації юридичних та фізичних осіб - підприємців Деснянської РДА в м. Києві, підприємницьку діяльність не проводив та доходи не отримував. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2019 року в аналогічній справі №757/17820/17-ц зазначив: «З урахуванням зазначеного суди дійшли помилкового висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено у діях відповідача умислу на зловживання своїми обов`язками чи свідомого надання неправдивих відомостей при поданні у травні 2016 року до Київського міського центру зайнятості заяви про надання статусу безробітного. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробіття - соціально-економічне явище, за якого частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування. Як передбачено п. 1 ч. 1 ст. 43 цього Закону, статусу безробітного може набути, зокрема, особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. При цьому, згідно положень ч. 2 цієї статті статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування. Процедура реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, центром зайнятості державної служби зайнятості визначається відповідно до Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою КМУ від 20 березня 2013 року №198. Таким чином, з огляду на те, що відповідач на час звернення із заявою про надання статусу безробітного господарської діяльності фактично не здійснював, прибутків від такої діяльності не отримував, відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Вищевказане узгоджується із висновком викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, прийнятої у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18) від 06 лютого 2019 року». Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи вищевикладене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved