Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» » в особі Виробничого структурного підрозділу «Одеське територіальне управління» філії «Центр будівельно- монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» про визнання права власності. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка посилається на наступні обставини. Так 27 квітня 2004 року між позивачкою, [PERSON] , та Одеським будівельно-монтажним експлуатаційним управлінням Одеської залізниці, правонаступником якого є Виробничо-структурний підрозділ «Одеське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ», було укладено договір № 35 про виконання робіт з прибирання приміщень управління залізниці строком дії з 01.03.2004 р. до 31.03.2004 р.. З огляду на відсутність у позивачки будь-якого житла у місті Одесі тодішнє керівництво балансоутримувача дозволило їй проживати у нежитловому приміщенні майстерень ВРБ-1 площею 117,1 кв. м., розташованому за адресою: [ADDRESS] , разом з неповнолітніми на той час дітьми, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З чоловіком на той час позивачка була розлучена. В подальшому, після досягнення повноліття діти створили власні сім`ї та припинили користування спірним приміщенням. На момент заселення у приміщення жодних договорів щодо користування ним із позивачкою не укладалося, ордерів чи розпоряджень не видавалося, передача приміщення у володіння та користування [PERSON] відбулася фактично, на підставі усної домовленості. Жодних сумнівів у правомірності такої передачі у позивачки не виникло, оскільки тодішнє керівництво балансоутримувача повідомило про цей факт вищий керівний орган, а також погодило передачу приміщення із профспілковим органом. Державна реєстрація зазначеного нерухомого майна, як на момент його передачі [PERSON] у володіння та користування, так і на теперішній час за Державним підприємством «ОДЕСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ», за його правонаступником, AT «УКРЗАЛІЗНИЦЯ», або за будь-якою іншою фізичною чи юридичною особою була і є відсутньою. Наразі позивачці, [PERSON] , стало відомо, що рішенням Господарського суду Одеської області від 09.03.2011 р. у справі № 11/86-09-1940 майно, в якому вона мешкає, у складі комплексу будівель було визнано власністю Міністерства транспортного зв`язку України, а в подальшому - згідно із Законом України «Про особливості утворення Публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 р. № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»» передано відповідачу. При цьому ані Міністерство транспортного зв`язку України, ані AT «УКРЗАЛІЗНИЦЯ», ані балансоутримувач заходів щодо державної реєстрації вищезазначеного майна у встановленому законом порядку не вживали. В грудні 2020 року позивачка звернулася до керівництва балансоутримувача з питання визнання за нею права власності на зазначене приміщення в позасудовому порядку. У відповіді № ОТУ-8/2282 від 18.12.2020 p., фактично визнаючи безтитульність та добросовісність заволодіння [PERSON] спірним приміщенням, балансоутримувач рекомендував їй звернутися задля вирішення порушеного питання до суду. Позивачка стверджує, що вона вже понад п`ятнадцять років продовжує відкрито та безперервно володіти вищезазначеним нерухомим майном, здійснює періодичні поточні ремонти, замінила віконні блоки та зробила капітальний ремонт укосів на даху. Проте приватизувати це майно можливості не має з огляду на його нежитловий статус. Протягом цього часу жодних вимог від уповноважених на це осіб про звільнення приміщення ані в судовому, ані в позасудовому порядку до позивачки не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або руховим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Приміщення у 2004 році було передано позивачці балансоутримувачем за відсутності зареєстрованого на момент передачі права власності за будь-якою юридичною або фізичною особою і протягом п`ятнадцяти років жодні претензії або вимоги щодо її володіння та користування майном (або з приводу звільнення приміщення) не надходили, що свідчить про добросовісність набуття [PERSON] права власності та також підтверджується балансоутримувачем. Відкритість та безперервність володіння позивачки спірним майном підтверджується як актами балансоутримувача, в тому числі виконання ремонтних робіт та оплата електропостачання та опалення, так і може бути підтверджено показаннями свідків, які протягом п`ятнадцяти років постійно відвідували її за місцем проживання. На підставі викладеного, позивачка просить: визнати за нею, [PERSON] , право власності на нежитлове приміщення майстерень ВРБ-1 площею 117,1 кв. м, розташоване за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання представник позивача подала клопотання в якому просила справу розглянути у її відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подавав, однак згідно поданої заяви просив справу розглянути у його відсутність. На підставі викладеного, суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження. Судом встановлені наступні обставини справи, а також відповідні правовідносини. Так судом встановлено, що з 01.03.2004р. позивачка [PERSON] працювала прибиральницею у Одеському будівельно-монтажному експлуатаційному управлінні Одеської залізниці, правонаступником якого є Виробничо-структурний підрозділ «Одеське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ». У зв`язку з відсутністю у позивачки будь-якого житла начальник Одеського будівельно-монтажного експлуатаційного управління №1 Одеської залізниці звернувся до начальника служби будівельно-монтажних робіт з листом про можливість виділенні позивачці площі для проживання у будівлі ПРБ-1 ст. Одеса-Сортувальна, що підтверджується копією листа від 10.04.2004р. Відповідно до виписки з протоколу спільного засідання адміністрації та профкому Одеського будівельно-монтажного експлуатаційного управління №1 від 10.03.2004р. позивачці було дозволено вселитись та проживати у майстернях ПРБ-1 ст. Одеса-Сортувальна. З цього часу, позивачка [PERSON] , спільно неповнолітніми на той час дітьми, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] почала постійно проживати у нежитловому приміщенні майстерень ВРБ-1 площею 117,1 кв. м., розташованому за адресою: [ADDRESS] (ст. Одеса Сортувальна). З актів від 03.09.2013р., від 20.12.2019р. Одеського будівельно-монтажного експлуатаційного управління №1 убачається, що у нежитловому приміщенні майстерень ВРБ-1 площею 117,1 кв. м., розташованому за адресою: [ADDRESS] ) проживає [PERSON] , спільно неповнолітніми дітьми, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] .. Приміщення утримуються у належному стані, опалення здійснюються від власного електричного котла, електроенергія сплачується позивачкою, в приміщенні здійснений ремонт, замінені вікна, здійснений ремонт даху. Відповідно до технічного паспорту нежитлові приміщенні майстерень ВРБ-1 площею 117,1 кв. м., розташованому за адресою: [ADDRESS] , складаються з 1-коридор, площею 3,8 кв.м., 2-роздягальна, площею 7,4 кв.м.,3- основне, площею 10,9 кв.м., 4- основне, площею, 32,5 кв.м., 5-основне, площею 33,3 кв.м., 6-основне, площею 11,2 кв.м., 7-підсобне площею 2,5 кв.м., 8-основне, площею 12,7 кв.м., 9-котельня, площею 2,9 кв.м., всього загальною площею 117,1 кв.м., основне 100,6 кв.м., допоміжне 16,5 кв.м. З матеріалів справи убачається, що [PERSON] зверталась до філії АТ «Укрзалізниця» з приводу того, що вона користується нежитловими приміщеннями майстерень ВРБ-1 площею 117,1 кв. м., розташованому за адресою: [ADDRESS] (ст. Одеса Сортувальна) більше 15 років, проводить ремонти та ін.., а тому просить оформити на неї право власності на дане приміщення. Листом №ОТУ-8/2262 від 18.12.2020р. Виробничого структурного підрозділу «Одеське територіальне управління» філії «Центру будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель та споруд» АТ «Укрзалізниця» повідомило, що дійсно позивачка була вселена до нежитлових приміщень майстерень ВРБ-1 площею 117,1 кв. м., розташованому за адресою: [ADDRESS] , що перебуває на балансі підприємства, однак заходів щодо виселення не приймалось. Право на приватизацію даного приміщення позивачка не має, а тому рекомендовано звернутись до суду. Отже в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] вже понад п`ятнадцять років продовжує відкрито та безперервно володіти вищезазначеним нерухомим майном. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або руховим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна у її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю можливе лише за наявності сукупності таких умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та безперервний строк володіння. Аналіз поняття добросовісності володіння як підстави для набуття права власності за набувальною давністю згідно зі ст. 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При цьому має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володар майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. В основі такого переконанім добросовісного володільця задля набуття права власності за набувальною давністю має бути певна справедлива підстава (justus titulus), тобто така, яка переконливо давала достатні й обґрунтовані підстави для такого володільця бути впевненим у правомірності такого набуття для себе, у власному інтересі та від свого імені. В судовому засіданні встановлено, що будь-який договір щодо користування [PERSON] спірним приміщенням не укладався (юридичний титул був відсутній). Приміщення у 2004 році було передано позивачці балансоутримувачем за відсутності зареєстрованого на момент передачі права власності за будь-якою юридичною або фізичною особою і протягом п`ятнадцяти років жодні претензії або вимоги щодо її володіння та користування майном (або з приводу звільнення приміщення) не надходили, що свідчить про добросовісність набуття [PERSON] права власності та також підтверджується балансоутримувачем. У п. 40 рішення Європейського суду з прав людини від 02.12.2010р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Суд, аналізуючи надані докази, приходить до висновку, що фактично позивачка використовує спірне приміщення як «житло», та її пов`язують з даним житлом, довгі та триваючі зв`язки. Захистити своє право на житло, аніж у спосіб, який визначений у позовних вимогах вона не має можливості. На підставі викладеного, суд вважає, що за [PERSON] можливо визнати за набувальною давністю право власності на нежитлове приміщення майстерень ВРБ-1 площею 117,1 кв. м, розташоване за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved