Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Будівельного управління Державного управління справами, Об`єднаного профспілкового комітету Будівельного управління Державного управління справами та ДП Будівельного-Монтажного Управління Державного управління справами, Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання незаконними рішень, ордерів та зобов`язання вчинити дії. У своїй позовній заяві просив суд визнати незаконним рішення адміністрації БУ ДУС та об`єднаного профспілкового комітету БУ ДУС та ДП БМУ ДУС та ордери на кімнати видані [PERSON] та [PERSON] та зобов`язати адміністрацію БУ ДУС та об`єднаний профспілковий комітет БУ ДУС та ДП БМУ ДУС надати [PERSON] кімнату у відомчому гуртожитку та видати ордер. Свою позовну заяву обґрунтовував тим, що Позивач з 1983 року є працівником ДП Будівельно-монтажного управління Державного управління справами, з 1984 року перебуває на квартирній черзі даного підприємства, з 1989 року на підставі протокольного рішення та відомчого ордеру зареєстрований та проживає у відомчому гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , який перебуває в оперативному управлінні ДУС та у господарському віддані Будівельного управління Державного управління справами. Зазначає, що керівництвом Відповідача при розподілі кімнат було порушено порядок черговості. У зв`язку з викладеним звернувся з вказаним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 жовтня 2018 року матеріали справи було передано на розгляд судді Піхур О.В. (т.1 а.с.12). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2018 позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви (т.1 а.с.13-14). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2018 року позовну заяву було повернуто позивачу (т.1 а.с.16-17). Постановою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2018 року було скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (т.1, а.с.38-40). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 лютого 2019 року матеріали справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В (т.1, а.с.43). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року було вирішено передати справу до Печерського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю (т.1, а.с.45). Постановою Київського апеляційного суду від 06 травня 2019 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року було скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (т.1 а.с.69). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 травня 2019 позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви (т.1 .а.с.73-74). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2019 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (т.1, а.с.99-100). 20 серпня 2019 року на адресу суду надійшла заява позивача щодо уточнення фактичної адреси місцезнаходження відповідача у справі (т.1, а.с.114). 01 листопада 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від Будівельного управління державного управління справами, зі змісту якого представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки згідно розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11.06.2018 № 328 «Про закріплення за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва» гуртожитку на [ADDRESS] » вказаний гуртожиток було передано на баланс комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва», що підтверджується Актом приймання-передачі (внутріщнього переміщення) основних фондів, складеного 31.07.2018. Таким чином, позовна вимога [PERSON] стосовно зобов`язання БУДУС та об`єднаного профспілкового комітету Будівельного управління ДУС та ДП «Будівельно-монтажного управління ДУС» надати йому кімнату у відомчому гуртожитку та видати ордер не може бути заявлена до вказаних ним Відповідачів, оскільки у зв`язку передачею гуртожитку до комунальної власності територіальної громади м. Києва, вказані Відповідачі втратили право розпоряджатися житловим фондом гуртожитку. Окремо зауважив, що позовні вимоги безпосередньо стосується прав [PERSON] та [PERSON] , однак Позивач не залучив їх у якості співвідповідачів у справі (т.1, а.с.130-131). Також 01 листопада 2019 року на адресу суду надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача та залучення до участі у справі співвідповідачів від Будівельного управління державного управління справами, зі змісту якого представник відповідача просить суд замінити відповідачів: Будівельне управління Державного управління справами, Об`єднаний профспілковий комітет Будівельного управління Державного управління справами та ДП Будівельного-Монтажного Управління Державного управління справами на Шевченківську районну у місті Києві державну адміністрацію та Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», а також залучити у якості співвідповідачів: [PERSON] та [PERSON] (т.1, а.с.183-184). 27 грудня 2019 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про забезпечення доказів (позову) у справі за позовною заявою [PERSON] до Будівельного управління Державного управління справами, Об`єднаного профспілкового комітету Будівельного управління Державного управління справами та ДП Будівельного-Монтажного Управління Державного управління справами про визнання незаконними рішень, ордерів та зобов`язання вчинити дії (т.1, а.с.213-215). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року заяву про забезпечення доказів (позову) було повернуто заявнику (т.1, а.с.223-225). У судовому засіданні, яке відбулося 27 січня 2020 року представником позивача - [PERSON] було заявлено клопотання про витребування доказів (т.1, а.с.226-228). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2020 року було витребувано у КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва»: корінці Єдиного відомчого ордеру на кімнати [NUMBER] у гуртожитку за адресою [ADDRESS] ; список мешканців гуртожитку, які зареєстровані та постійно проживають за адресою [ADDRESS] ; список мешканців гуртожитку по [ADDRESS] , які зареєстровані, але не проживають і не пройшли перереєстрацію. Витребувано у Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації: засвідчені копії архівних та діючих карток форми А та Б на кімнати [NUMBER] у гуртожитку за адресою [ADDRESS] ; витяги з Єдиного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання [PERSON] в кімнаті [NUMBER] та [PERSON] в кімнаті [ADDRESS] . Витребувано у Будівельного управління Державного управління справами та у Об`єднаного профспілкового комітету Будівельного управління Державного управління справами та ДП Будівельного-Монтажного Управління Державного управління справами: рішення про створення профспілкового комітету ДП Будівельно-Монтажного управління Державного управління справами; рішення про об`єднання профспілкового комітету Будівельного управління Державного управління справами та ДП Будівельно-Монтажного управління Державного управління справами; особовий рахунок профспілкового комітету ДП Будівельно-Монтажного управління Державного управління справами, на який здійснювалось відрахування профспілкових внесків працівників ДП Будівельно-Монтажного управління Державного управління справами; рішення про обрання членами правління профспілкового комітету Будівельного управління Державного управління справами та профспілкового комітету ДП Будівельно-Монтажного управління Державного управління справами, осіб, які приймали рішення про розподіл кімнат та видачу ордерів у відомчому гуртожитку; інформацію про підприємство, до якого належали працівники по яких було прийнято рішення про надання кімнати та ордеру на час прийняття цих рішень; протоколи про виділення кімнат та видачу ордерів на кімнати [NUMBER]; копій ордерів кімнати [NUMBER] та [NUMBER] виданих [PERSON] та [PERSON] ; інформацію про дату реєстрації осіб у гуртожитку, яким були виділені кімнати; інформацію про дату смерті працівника, якому була виділена кім. [NUMBER] (т.1, а.с.240-241). 06 лютого 2020 року на адресу суду надійшла відповідь від Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» на виконання вимог ухвали від 27 січня 2020 року (т.2, а.с.7-65). 07 лютого 2020 року на адресу суду надійшла відповідь від Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації на виконання вимог ухвали від 27 січня 2020 року (т.2, а.с.68-250, т.3, а.с.1-58). 13 березня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь від Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації на виконання вимог ухвали від 27 січня 2020 року (т.3, а.с.65-86). 09 липня 2020 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до Будівельного управління Державного управління справами, Об`єднаного профспілкового комітету Будівельного управління Державного управління справами та ДП Будівельного-Монтажного Управління Державного управління справами, Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконними рішень, ордерів та зобов`язання вчинити дії (т.3, а.с.171-173). У своїй уточненій позовній заяві просив суд: - визнати незаконними рішення, оформлені протоколами від 18 лютого 2016 року №3 та від 03 березня 2016 року №4 в частині надання кімнат та ордерів на кімнати [NUMBER] [PERSON] , [NUMBER] [PERSON] , [NUMBER] [PERSON] та скасувати ордери № 45, 22, 39 на ці кімнати у гуртожитку за адресою: . [ADDRESS] ; - визнати незаконною відмову у наданні [PERSON] кімнати та ордеру на кімнату у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] ; - зобов`язати Шевченківську районну у м. Києві державну адміністрацію надати [PERSON] кімнату та видати ордер на кімнату у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] ; - судові витрати покласти на відповідачів. Свою уточнену позовну заяву обґрунтував тим, що Позивач з 1983 року є працівником ДП Будівельно-монтажного управління Державного управління справами, з 1984 року перебуває на квартирній черзі даного підприємства, з 1989 року на підставі протокольного рішення та відомчого ордеру зареєстрований та проживає у відомчому гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , який перебуває в оперативному управлінні ДУС та у господарському віддані Будівельного управління Державного управління справами. Зазначає, що керівництвом Відповідача при розподілі кімнат було порушено порядок черговості. Враховуючи, що ріщення про надання кімнат та ордерів [PERSON] , [PERSON] та другої кімнати [PERSON] є незаконним, при розподілі кімнат порушено право на користування та черговість. [PERSON] та [PERSON] вселися на спірні кімнати і проживають в них у спосіб, який не передбачено законом, вважаю за необхідне просити суд задовольнити позов про визнання недійсним рішень, оформлених протоколами в частині надання кімнат та видачу ордерів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на кімнати [NUMBER] та скасувати ордери на дані кімнати в гуртожитку за адресою [ADDRESS] , а також зобов`язати Шевченківську районну адміністрацію міста Києва видати мені ордер на кімнату в гуртожитку- за адресою [ADDRESS] . 09 липня 2020 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про забезпечення позову у справі за позовною заявою [PERSON] до Будівельного управління Державного управління справами, Об`єднаного профспілкового комітету Будівельного управління Державного управління справами та ДП Будівельного-Монтажного Управління Державного управління справами, Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, третя особа: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконними рішень, ордерів та зобов`язання вчинити дії (т.3, а.с.174-176). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2020 року заяву про забезпечення було повернуто заявнику (т.3, а.с.178-179). 30 липня 2020 року на адресу суду надійшов відзив від представника Будівельного управління Державного управління справами відповідно до змісту якого зазначає, оскільки у 1995 році, позивач отримав для проживання однокімнатну квартиру за адресою: квартира [ADDRESS] ; з 2008року, позивач не перебуває у трудових взаємовідносинах з відповідачем №1; позивач не надав доказу перебування його на квартирному обліку у відповідача № 1; не ставить питання про зобов`язання відповідача № 1 та відповідача №2 провести спільний розгляд його заяви; позивач не надав правового обгрунтування які саме права порушення відповідачем №1 та відповідачем №2; позивач не надав обгрунтування чому він повинен отримати кімнату а не ліжко-місце, а відтак просить відмовити у задоволенні позовних вимог (т.3, а.с.190-193). 09 вересня 2020 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про забезпечення позову у справі за позовною заявою [PERSON] до Будівельного управління Державного управління справами, Об`єднаного профспілкового комітету Будівельного управління Державного управління справами та ДП Будівельного-Монтажного Управління Державного управління справами, Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, третя особа: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконними рішень, ордерів та зобов`язання вчинити дії (т.3, а.с.214). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року було вирішено закрити підготовче провадження у справі, перейти до розгляду по суті. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року заяву про забезпечення було задоволено та вирішено вжити заходи забезпечення цивільного позову шляхом зоборони Шевченківській районній у м. Києві державній адміністрації вчиняти дії стосовно оформлення та видачі свідоцтв на приватизацію кімнати [NUMBER] [PERSON] , [NUMBER] [PERSON] , [NUMBER] [PERSON] , у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . (т.3, а.с.220-222). У судовому засіданні, яке відбулося 22 жовтня 2020 року позивачем було долучено до матеріалів справи письмові пояснення (т.3, а.с.239-240). Протокольною ухвалою суду від 22 жовтня 2020 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування. 23 жовтня 2020 року на адресу суду надійшло від позивача клопотання про долучення до справи доказів, а саме долучити копії квартирного обліку за 2005 рік із зазначенням 151 працівника, копії квартирного обліку за 2007 рік із зазначенням 141 працівника, інформаційні довідки Державного реєстру речових прав за пошуком по ідентифікаційному коду всього на 35 арк. (т.4, а.с.1). Суд звертає увагу, що клопотання було подано позивачем без додатків. Також 23 жовтня 2020 року на адресу суду надійшло від позивача клопотання про визнання обов`язковою явку представника відповідача-2 у справі (т.4, а.с.2). Також 23 жовтня 2020 року на адресу суду надійшло від позивача клопотання про застосування до відповідачів заходів процесуального примуси (т.4, а.с.3). 15 грудня 2020 року на адресу суду надійшли матеріали щодо примусового виконання ухвали №761/35895/18 від 17 жовтня 2018 року щодо витребування доказів в рамках забезпечення позову до подачі позовної заяви (т.4, а.с.46-128). 09 лютого 2021 року на адресу суду надійшла заява від позивача про повернення до стадії підготовчого судового засідання (т.4, а.с.129). Протокольними ухвалами суду від 16 лютого 2021 року було вирішено долучити до матеріалів справи матеріали щодо примусового виконання ухвали №761/35895/18 від 17 жовтня 2018 року щодо витребування доказів в рамках забезпечення позову до подачі позовної заяви, та відмовити у клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження (т.4, а.с.140) У судовому засіданні, яке відбулося 18 травня 2021 року представником позивача було заявлено клопотання про повернення до стадії підготовчого судового засідання (т.4, а.с.167). У судовому засіданні, яке відбулося 18 травня 2021 року представником позивача було заявлено клопотання про повернення до стадії підготовчого судового засідання (т.4, а.с.181-182), про долучення доказів (т.4, а.с.184), та про витребування доказів (т.4, а.с.189-190). Протокольною ухвалою суду від 01 червня 2021 року було вирішено повернутися до стадії підготовчого провадження у справі (т.4,а.с.201). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2021 року було вирішено витребувати у ПАТ «Домобудівний Комбінат №4» інформацію про особу платника грошових коштів по договору купівлі-продажу майнових прав на кв. [ADDRESS] (серія та номер:55-241/К, виданий 11.07.2014 року); витребувати у Державної міграційної служби України інформацію(витяг) з Єдиного державного демографічного реєстру про місце реєстрації громадян України [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] в період до 18.02.2016 року та з 18. 02.2016 року по теперішній час; витребувати у Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації: інформацію (витяг) з Єдиного реєстру територіальної громади міста Києва про місце реєстрації громадян України [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] в період до 18.02.2016 року та з 18. 02.2016 року по теперішній час; копію ордер № 22 від 22.02.2016 року, виданого на [PERSON] в складі сім`ї із трьох осіб; витребувати у Будівельного Управління ДУС: засвідчену копію витягу з колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом БУДУС за 2016-2018 роки, який зареєстрований 25.02.2016 року за №34-розділ VI взаємні зобов`язання Адміністрації і профкому з питань соціальних пільг, соціального страхування, культурного, медичного обслуговування і оздоровлення працівників та наказу про звільнення [PERSON] ; інформацію про надання БУДУС безготівкової грошової позики керівнику [PERSON] на придбання постійного житла за адресою [ADDRESS] (згідно п.6 розділу VI Колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом БУДУС (т.4, а.с.196-198). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2021 року було вирішено закрити підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті (т.4,а.с.199-200). 02 липня 2021 року на адресу суду надійшла відповідь від Державної міграційної служби України на виконання ухвали суду від 01.06.2021 (т.4, а.с.220-222). 05 липня 2021 року на адресу суду надійшла відповідь від ПАТ «Домобудівний Комбінат №4» на виконання ухвали суду від 01.06.2021 (т.4, а.с.223-234). 09 липня 2021 року на адресу суду надійшла відповідь від Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації на виконання ухвали суду від 01.06.2021 (т.4, а.с.236-239). 12 липня 2021 року на адресу суду надійшла відповідь від Будівельного Управління ДУС на виконання ухвали суду від 01.06.2021 (т.5, а.с.1-75). 22 грудня 2021 року на адресу суду надійшла відповідь від Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації на виконання ухвали суду від 01.06.2021 (т.5, а.с.107-112). 24 червня 2022 року на адресу суду надійшло клопотання представник позивача про зупинення провадження у справі (т.5, а.с.155-161). Представники позивача в судовому засіданні просили суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача Будівельного управління Державного управління справами у судовому засіданні щодо задоволення вимог позовної заяви заперечував, просив відмовити у повному обсязі. Відповідачі: Об`єднаний профспілковий комітет Будівельного управління Державного управління справами та ДП Будівельного-Монтажного Управління Державного управління справами, Шевченківська районна у місті Києві державна адміністрація своїх представників в судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Позивач зазначає, що [PERSON] з 1983 року є працівником ДП Будівельно-Монтажного Управління Державного Управління Справами. Суд зауважує, що сторонами доказів на підтвердження вказаного до суду не було подано. Як вбачається з наказу Державного управління Державного управління справами за №142/вк від 01 жовтня 2008, [PERSON] (машиніста баштового крану 6 розряду) було звільнено з роботи з 01 жовтня 2008 року у зв`язку з переведенням в Будівельно-монтажне управління Державного управління справа (т.1, а.с.132, т.4, а.с.116). Відповідно до Положення про гуртожиток, затвердженої наказом по підприємству, кімнати у даному відомчому гуртожитку надаються працівникам підприємств ДП БМУ ДУС та БУ ДУС. які зареєстровані у даному відомчому гуртожитку та перебувають на квартирній черзі за рішеннями адміністрації БУ ДУС та об`єднаного профспілкового комітету БУ ДУС та ДП БМУ ДУС, оформлених протоколами. У даному відомчому гуртожитку було проведено технічне переобладнання, а саме в місцях загального користування (коридорах) та підвальних приміщеннях обладнані житлові кімнати. а тому була змінена нумерація кімнат гуртожитку. До проведення технічного переобладнання в гуртожитку надавалися койко місця в кімнатах, а після проведеного технічного переобладнання відбувся розподіл кімнат між працівникам БМУ ДУС та БУ ДУС, які мали право на користування у даному гуртожитку. Як вбачається з Розділу VI Взаємні зобов`язання адміністрації і профкому з питань соціальних пільг, соціального страхування, житлово-побутового забезпечення, культурного, медичного обслуговування і оздоровлення працівників Колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом Будівельного управління Державного управління справами на 2016-2018р.р., а саме п. 4 передбачено наступне: «Робітників, ІТП та службовців, які тривалий час сумлінно пропрацювали на виробництві, досягли високих показників у праці, активно беруть участь в громадському житті колективу і є ветеранами виробництва, визнавати такими, що потребують покращення житлових умов, при умові забезпечення житловою площею не більше 8 кв.м. на кожного члена родини.». Пунктом 5 передбачено: «При погодженні ради трудового колективу, адміністрації і профспілкового комітету дозволити надавати житлову площу незалежно від настання черги висококваліфікованим робітникам, ІТП та службовцям, сумлінно виконуючим свої трудові і громадські обов`язки в створенні добробуту колективу Управління (при наявності коштів).» (т.4, а.с.105-106, т.5, а.с.15). Вбачається, що спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету будівельно-монтажного управління ГоспУ Кабінету Міністрів України віл 13 лютого 1995 року №І надається жила площа таким працівникам: 14. Гр. [PERSON] 1964 р. народження. Родина складається з чотирьох осіб: він, дружина [PERSON] 1967 р.н., дочка [PERSON] 1986 р.н., син [PERSON] 1990 р.н. Жила площа надавалася для тимчасового поліпшення житлових умов (т.4, а.с.109). Згідно листа т.в.о. начальника будівельного управління Державного управління справами Стужук О.М. від 18 жовтня 2019 року за Вих№16/4-62 вбачається, що: «… [PERSON] не перебуває на квартирному обліку в управлінні, тка як звільнився з Будівельного управління ДУС в 2008 році, копія наказу додається.» (т.4, а.с.119). Твердження позивача про те, що треті особи не тривалий час працювали на підприємстві та не перебували на квартирному обліку спростовується наступними доказами, а саме як вбачається з Контрольного списку працівників Будівельного управління Державного управління справами станом на 01.03.2007 року: 24. [PERSON] , 2ос., дочка 1993 р.н.; працює завідуюча базою з 1985 року; проживає: [ADDRESS] ; за місцем роботи; черга: першочергова, підстава - проживання в гуртожитку; додаткові підстави - Ветеран праці (т.4, а.с.59). Відповідно до Наказу Державного підприємства Будівельне управління Державного управління справами за №142/вк від 01 жовтня 2008 року [PERSON] , [INFO] , з 1 жовтня 2008 року прийнято на роботу з маляром 4 розряду дільниці №2 (т.4, а.с.112). Відповідно до Наказу Державного підприємства Будівельне управління Державного управління справами за №08/вк від 03 лютого 2016 року [PERSON] , [INFO] , з 4 лютого 2016 року прийнято на роботу виконавцем робіт (т.2, а.с. 5, т.4, а.с.114). З копії Протоколу №11 засідання профспілкового комітету Будівельного управління Державного управління справами та ДП «Будівельно-монтажне управління Державного управління справами» від 25 грудня 2014 року вбачається, що прийнято одноголосне рішення щодо виділення кімнати [NUMBER] площею 18,30 кв. м. сім`ї [PERSON] відомчому гуртожитку Будівельного управління ДУС по [ADDRESS] у м. Києві (т.4, а.с.92). З копії Протоколу №2 засідання профспілкового комітету Будівельного управління Державного управління справами та ДП «Будівельно-монтажне управління Державного управління справами» від 11 лютого 2016 року вбачається, що прийнято одноголосне рішення щодо виділення кімнати[NUMBER] площею 12,80 кв. м. [PERSON] відомчому гуртожитку [ADDRESS] (т.4, а.с.93). З копії Протоколу №3 засідання профспілкового комітету Будівельного управління Державного управління справами та ДП «Будівельно-монтажне управління Державного управління справами» від 18 лютого 2016 року вбачається, що прийнято одноголосне рішення щодо постановлення рішення про надання ордерів на житлові приміщення у гуртожитку по [ADDRESS] працівникам Будівельного управління Державного управління справами та ДП «Будівельно-монтажне управління Державного управління справами», які зареєстровані та проживають за вказаною адресою, 44 особам, серед яких зазначено: [PERSON] та [PERSON] (т.3, а.с.123-124). З копії Протоколу №4 засідання профспілкового комітету Будівельного управління Державного управління справами та ДП «Будівельно-монтажне управління Державного управління справами» від 03 березня 2016 року вбачається, що прийнято одноголосне рішення щодо постановлення рішення про надання ордерів на житлові приміщення у гуртожитку по [ADDRESS] працівникам Будівельного управління Державного управління справами та ДП «Будівельно-монтажне управління Державного управління справами», які зареєстровані та проживають за вказаною адресою, 38 особам, серед яких зазначено: [PERSON] (т.3, а.с.79-82, 125-126). Відповідно до Списку мешканців гуртожитку, які зареєстровані і постійно проживають за адресою: [ADDRESS] (станом на 27 липня 2018р.) вбачається: Кімната[NUMBER] житловою площею 12,80 кв.м. - [PERSON] ; (т.2, а.с.8) Кімната [NUMBER] житловою площею 30,90 кв.в.м.: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; (т.2, а.с.8) Кімната [NUMBER], житловою площею 18,30 кв.м.: [PERSON] , [PERSON] (т.2, .а.с.11). Позивач у вказаному списку не зазначений. Відповідно до Списку мешканців гуртожитку за адресою: [ADDRESS] (які фактично проживають за даною адресою) вбачається: Кімната [NUMBER] житловою площею 12,80 кв.м. - [PERSON] (підстава проживання - ордер №45 від 14.03.2016) (т.2, а.с.14) Кімната [NUMBER] житловою площею 30,90 кв.в.м.: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (підстава проживання - ордер №39 від 22.02.2016) (т.2, а.с.14) Кімната [NUMBER], житловою площею 18,30 кв.м.: [PERSON] , [PERSON] (підстава проживання - ордер №22 від 22.02.2016) (т.2, а.с.11). Позивач у вказаному списку не зазначений. З копії Корінця Єдиного відомчого ордера №22 на житлове приміщення, виданого 22 лютого 2016 року вбачається, що [PERSON] дозволяється зайняти житлове приміщення [NUMBER] з 1 кімнат, житловою площею 18,30 кв.м., в будинку [ADDRESS] . Підстава: протокол №3 засідання профкому БУ ДУС та ДП «БМУ ДУС» від 18.02.2016 року. Склад сім`ї 3 осіб (т.2, а.с.25). З копії Корінця Єдиного відомчого ордера №45 на житлове приміщення, виданого 14 березня 2016 року вбачається, що [PERSON] дозволяється зайняти житлове приміщення [NUMBER] кімнат, житловою площею 12,80 кв.м., в будинку [ADDRESS] . Підстава: протокол №4 засідання профкому БУ ДУС та ДП «БМУ ДУС» від 03.03.2016 року. Склад сім`ї 1 осіб (т.2, а.с.45). З копії Корінця Єдиного відомчого ордера №39 на житлове приміщення, виданого 22 лютого 2016 року вбачається, що [PERSON] дозволяється зайняти житлове приміщення [NUMBER] з 2 кімнат, житловою площею 30,90 кв.м., в будинку [ADDRESS] . Підстава: протокол №3 засідання профкому БУ ДУС та ДП «БМУ ДУС» від 22.02.2016 року. Склад сім`ї 1 осіб (т.2, а.с.49). Як вбачається з відповіді КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» за №2586 від 20.11.2019 на звернення [PERSON] від 04.11.2019 щодо надання копій документів по будинку [ADDRESS] було зауважено: «…Копії карток форми А та Б на [PERSON] відсутні в КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», оскільки до підприємства не передавались…» (т.3, а.с.100). Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 15.05.2018 за №806 «Про затвердження акта приймання-передачі гуртожитку на [ADDRESS] до комунальної власності територіальної громади міста Києва та до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації» було затверджено акт приймання-передачі гуртожитку на [ADDRESS] до комунальної власності територіальної громади міста Києва та до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (т.4, а.с.99). Згідно розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11.06.2018 № 328 «Про закріплення за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» гуртожитку на [ADDRESS] » вказаний гуртожиток було передано на баланс комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», що підтверджується Актом приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних фондів, складеного 31.07.2018. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Згідно ст. 128 ЖК УРСР жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Відповідно до ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Згідно ст. 130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Зокрема, за змістом статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Право на житло гарантоване статтею 47 Конституції України. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В частині другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Отже, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Одночасно, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено і захист такого основного права особи, як недоторканість житла, яке охоплює насамперед право безперешкодного доступу та перебування в ньому, а також право не бути виселеним. Крім того, це право включає захист від втручання з боку державних органів і у разі порушення цього права особи держава повинна мати вагомі підстави, які виправдовували б її дії. Пунктом 2 ст. 8 Конвенції чітко визначено підстави, за яких втручання з боку держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї ж статті, а отже і у використання прав на житло, є виправданим. Таке втручання повинно бути передбачено законом і необхідне у демократичному суспільстві, здійснюватися в інтересах національної безпеки, громадського спокою або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. З огляду на практику Європейського суду із прав людини, термін "житло" в тлумаченні Суду означає переважне місце, де особа мешкає на постійній основі, або де особа мала твердий намір мешкати - справи "Новоселецький проти України", "Кривіцька та Кривіцький проти України", "Прокопович проти Росії". Аналізуючи вище викладене, суд зауважує, що втручання у житлові права осіб має бути виправданим та необхідним у демократичному суспільстві. Суд зобов`язаний встановити чи є нагальна потреба у виселенні та чи будуть при цьому дотримані межі розсуду. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Статтею 34 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни: забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановленому Радою Міністрів Української РСР в Українською республіканською радою професійних спілок. Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду та вносяться до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, порядок ведення якого визначає Кабінет Міністрів України. Відповідно до ст. 37 ЖК Української РСР облік потребуючих поліпшення житлових умов громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, що мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво або беруть пайову участь у житловому будівництві, здійснюється за місцем роботи, а за їх бажанням - також і за місцем проживання. Частиною 1 статті 39 ЖК Української РСР передбачено, що громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов за місцем проживання - виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті. Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 43 Житлового кодексу Української РСР громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень). За змістом ч. 2 ст. 46 ЖК Української РСР громадяни, які мають право на позачергове одержання жилих приміщень, включаються до окремого списку. Згідно з ст. 50 Житлового кодексу УРСР жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сім`ї, двома і більше сім`ями або двома і більше одинокими особами, за винятком випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 54 цього Кодексу. Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 15 ЖК Української РСР до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах рад народних депутатів віднесено видача ордерів на жилі приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до ст. 58 ЖК Української РСР єдиною підставою для вселення у житлове приміщення є ордер, який видається виконавчим органом місцевої ради на підставі рішення про надання житлового приміщення у будинках громадського чи державного житлового фонду, ордер на жиле приміщення є адміністративним актом, що видається виконавчим органом місцевого самоврядування до компетенції якого входить вирішення питань, пов`язаних із наданням житлових приміщень. Статтями 58, 59 ЖК Української РСР визначені підстави і порядок видачі ордера та визнання ордера на жиле приміщення недійсним, зокрема, ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. Постановою Ради Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок від 11.12.1984 № 470 затверджено Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР (далі - Правила). Відповідно до п.п. 8, 15 цих Правил, квартирний облік здійснюється, як правило, за місцем проживання громадян у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. На квартирний облік беруться потребуючі поліпшення житлових умов громадяни, які постійно проживають, а також мають реєстрацію місця проживання у даному населеному пункті. За приписами ст.ст. 39-40 ЖК Української РСР та п.п. 20, 21, 28 Правил громадяни беруться на квартирний облік за місцем роботи на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету, яке затверджується виконавчим комітетом місцевої ради; зняття з квартирного обліку та виключення зі списку осіб, які користуються правом першочергового одержання житлового приміщення, провадиться тими ж органами, які прийняли або затвердили рішення про взяття на квартирний облік (включення до списку). Згідно з п. 67 Правил рішення про надання жилого приміщення приймає виконавчий комітет місцевої Ради народних депутатів, підприємство, установа, організація, у віданні яких перебуває жилий будинок, у порядку, встановленому цими Правилами. Відповідно до п.п. 69, 70, 72 (розділ IV), ордер на жиле приміщення видається на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів та є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, дійсний протягом 30 днів. Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Рішення про надання жилого приміщення може бути переглянуто до видачі ордера, якщо виявляються обставини, які не були раніше відомі й могли вплинути на вказане рішення (п. 65 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР). Отже, закон не передбачає можливості вносити зміни до рішення про надання жилого приміщення тільки у разі, якщо на його підставі вже видано ордер. У постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-83цс15 зроблено висновок, що ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише на вільну жилу площу за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи, організації, і цей ордер є єдиною підставою для вселення у жиле приміщення. Відповідно до положень ЖК єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі у гуртожитку. Частиною 2 статті 128 ЖК передбачено, що жила площа в гуртожитках надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету. Відповідно до статті 129 ЖК на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на дану жилу площу. Аналогічне положення міститься в п. 10 Розділу II Примірного Положення про гуртожитки, в якому зазначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. Відповідно п.9 положення Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 р. № 208 «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки» (далі Примірне положення) жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. При одержанні ордера пред`являються паспорти всіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Адміністрація підприємства, установи, організації веде облік ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності (п.10 Примірного положення). Як зазначено у п.14 Примірного положення, вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера. Відповідно до п.10 Примірного положення, адміністрація підприємства, установи, організації веде облік ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності. Суд зауважує, що позивач після отримання квартири [ADDRESS] , та припинення трудових взаємовідносин з відповідачем №1, відповідно до ст. 40 Житлового Кодексу Української PCP, втратив правові підстави на отримання житла (в даному випадку кімнати у гуртожитку). Відповідно до змісту ст. 40 ЖК УРСР вбачається, що громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання житлового приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті. Громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадках: 1) поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення; 1-1) одноразового одержання за їх бажанням від органів державної влади або органів місцевого самоврядування грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення у встановленому порядку; 3) припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими актами законодавства України; 4) засудження до позбавлення волі на строк понад шість місяців; 5) подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік. Відповідно до п. 17 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP (Затверджені постановою Ради Міністрів УPCP і Укрпрофради від 11 грудня 1984 р. № 470) позивач не стоїть на квартирному обліку. Окремо заслуговує на увагу те, що на момент розгляду справи квартирний облік у відповідача №1 не ведеться. Позивачем не було вказано який номер у черзі у нього та третіх осіб у справі, та яким чином беручи до уваги те, що позивач вже отримував поліпшене житло за адресою: квартира [ADDRESS] , його черга могла би вплинути на права громадян на вселення до гуртожитку. Також твердження позивача про неправомірну відмову у наданні йому кімнати у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , на переконання суду, є передчасними, оскільки, надати позивачу кімнату у гуртожитку можливо було лише за спільним рішенням відповідача № 1 та відповідача №2. Саме проведення засідання не гарантує заявнику прийняття позитивного рішення на його користь. Крім того з матеріалів справи не вбачається, що позивач звертався з відповідною заявою до відповідача №2, також не надавав підтвердження відсутності у нього місця проживання. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). За таких обставин, враховуючи, що позивачем належних та допустимих доказів того, що: 1) [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] подано не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов; 2) порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення; 3) неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, позивачем не надано, доводи відповідача на свій захист позивачем не спростовані, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині визнання незаконними рішення, оформлені протоколами від 18 лютого 2016 року №3 та від 03 березня 2016 року №4 в частині надання кімнат та ордерів на кімнати № 1 [PERSON] , [NUMBER] [PERSON] , [NUMBER] [PERSON] та скасування ордерів № 45, 22, 39 на ці кімнати у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] слід відмовити. Інші позовні вимоги у даній справі фактично є похідними, а тому у їх задоволенні також слід відмовити. Враховую все наведене у сукупності суд зазначає, що порушення, на які вказує позивач у даній справі, матеріалами справи не підтверджено, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ст.ст. 15, 34, 37, 39, 43, 46, 50, 58, 59, 127, 128, 129, 130 ЖК УРСР, ст. 319 ЦК України, з урахуванням постанови Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-83цс15, положення Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 р. № 208 «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки»,

Outcome: dismissed