Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтували тим, що 17 липня 2010 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . З часом між [PERSON] та [PERSON] почали з`являтися різні погляди на спільне життя, в тому числі і в питаннях стосовно виховання та піклування за дитиною, почали виникати конфлікти та сварки, що з часом призвело до розриву шлюбних стосунків. Почуття любові та поваги один до одного було втрачене, а з січня 2020 року вони проживають окремо, в різних містах, спільне господарство з того часу не ведуть, фактично сімейне життя ними припинено. Дитина залишилась проживати разом з [PERSON] , оскільки син ходить до школи, займається в спортивній школі, де протягом п`яти років займається футболом, в нього є друзі, певне коло оточення, до якого він звик. Спочатку [PERSON] дотримувалася даних умов, на вихідні дні [PERSON] відвозив дитину до міста Нікополь, де проживає та зареєстрована [PERSON] , в неділю він привозив дитину додому і з понеділка він йшов до школи та займався своїми звичайними справами. Проте, з початку літа, коли почалися літні канікули в 2020 році, [PERSON] відмовилась виконували вказані домовленості, і коли канікули закінчилися, дитину не повернула, на телефонні дзвінки не відповідала, за місцем мешкання вона не проживала. У [PERSON] з його сином на цей час не було контактів, оскільки [PERSON] відібрала у сина телефон щоб він не міг з ним спілкуватися. Через неправомірні дії відповідача дитина тривалий час не відвідувана шкільні заняття, пропускала тренування та додаткові заняття. [PERSON] був вимушений забрати сина додому та повернути його в нормальний та звичайний для нього розклад занять. З грудня 2020 року дитина постійно проживає разом із [PERSON] , перебуває на його повному матеріальному забезпеченні, він сплачує всі витрати, що виникають у зв`язку з його утриманням, дозвіллям, вихованням, навчанням, лікуванням та відпочинком, в той час, як [PERSON] взагалі не приймає участі в цих витратах. [PERSON] створив всі необхідні умови для проживання, виховання та розвитку дитини, має задовільний матеріальний стан для організації оздоровлення та відпочинку свого сина як в межах України так і за кордоном, однак отримати згоду від [PERSON] на виїзд за кордон з сином не вдається можливим. [PERSON] ніде не працює, не має самостійного доходу, почала зловживати спиртними напоями і під час коли син проживав у неї поза його волі, вона не займалася вихованням та доглядом за дитиною. Позивач просить суд розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON] , стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 гривень, з подальшою індексацією відповідно до закону, а також визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] з батьком [PERSON] з відібранням дитини у матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав та переданням на виховання батькові [PERSON] . Ухвалою суду від 15 вересня 2022 року було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Службу у справах дітей Нікопольської міської ради, доручено третій особі підготувати та подати суду висновок щодо розв`язання спору. 20 вересня 2022 року позивач [PERSON] уточнив власні позовні вимоги, та просив, зокрема, стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання дитини [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 гривень щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону. 20 вересня 2022 року позивач [PERSON] надав суду уточнену позовну заяву. Позивач в судове засідання не з`явився, 21 вересня 2022 року надав суду заяву в якій підтримав власні позовні вимоги та просив розглянути справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що не заперечує щодо змісту викладених обставин у позовній заяві, оскільки дійсно її стосунки з [PERSON] в останні роки зіпсувались, а їх відновлення неможливе, тому що вона втратила інтерес до сімейних стосунків, а також не приділяє належної уваги дитині та її вихованню. Підтвердила, що дійсно проживає окремо від [PERSON] та їх спільної дитини, в той час, як [PERSON] самостійно піклується про дитину. [PERSON] в своєму відзиві визнала позовні вимоги, просила суд визначити розмір аліментів на користь [PERSON] не більше 2000,00 гривень. Також надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Представник Служби у справах дітей Нікопольської міської ради в судове засідання не з`явився, на виконання ухвали від 15 вересня 2022 року надав висновок щодо розв`язання спору. Судом встановлено, що 17 липня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на « [PERSON] », про що Запорізьким відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області зроблено відповідний актовий запис № 501 (а. с. 6). Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають спільну дитину, сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а. с. 7). З висновку служби у справа дітей Нікопольської міської ради за вих. № 8/08-135 від 26 серпня 2022 року вбачається, що служба прийшла до єдиного висновку щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , шляхом відібрання дитини у [PERSON] без позбавлення її батьківських прав та передання дитини на виховання батькові [PERSON] (а. с. 20-21). Згідно з ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що відповідає ст. 51 Конституції України. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 Сімейного кодексу України. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя i збереження шлюбу суперечили б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Статтею 113 Сімейного кодексу України передбачено, що особа яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні причини позову в часті розірвання шлюбу, суд вважає, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати і бере до уваги той факт, що їх шлюбні відносини припинені з січня 2020 року, спільне господарство не ведеться, сторони проживають окремо один від одного, позивач та відповідач наполягають на розірвані шлюбу, створити міцної сім`ї за час спільного проживання не змоги, внаслідок чого шлюб фактично розпався, подальше спільне життя подружжя неможливе, а збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та їх дитині. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як визначено ст. ст. 141,\~153 СК України, яка кореспондується зі\~ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У розумінні положень ч. 2 ст. 160, ст. 161 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.\~Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У справі, яка розглядається, судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень\~ст. 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з батьком [PERSON] . До того ж відповідач [PERSON] визнала позовні вимоги в цій частині, акцентуючи увагу, що дитина також виявляє бажання проживати разом з батьком, а вона сама не приділяє належної уваги дитині та її вихованню, проживає окремо від [PERSON] та їх спільної дитини. Згідно з ч. 1\~ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Указана норма права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Відібрання дитини у контексті\~ст. 162 СК України\~це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, у зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них. Правова позиція з цього приводу висловлена Верховним Судом в постанові від 15 лютого 2022 року у справі № 548/228/19-ц (провадження № 61-20854св21). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] час від часу порушує попередньо досягнуту з [PERSON] домовленість про визначення місця проживання дитини з ним та самовільно, без його відома та попереднього погодження з ним, змінила місце проживання дитини. Такі дії відповідач в поданому до суду відзиві аргументувати не змогла, однак за своїм характером в розумінні\~ст. 29 ЦК України\~та\~ст. 160 СК України\~вони є свідченням самовільної зміни місця проживання дитини. Таким чином, ч. 1\~ст.162 СК України, якою передбачено відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, покликані захистити права того з батьків, з ким визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків, хто самоправно змінив її місце проживання, може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки [PERSON] проживав з позивачем, допоки відповідач самовільно не змінила його місце проживання. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Зважаючи на викладене, а також те, що служба у справах дітей прийшла до висновку щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком шляхом відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав та передання дитини на виховання батькові, суд приходить до висновку про дійсну наявність підстав для визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] з відібранням дитини у матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав та поверненням дитини батькові на виховання. Так, відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»). Відповідно ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до статті 184 Сімейного Кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. При визначені розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, суд повинен врахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи те, що відповідач повністю визнала позов, проте просила суд встановити розмір аліментів, який не перевищуватиме 2000,00 гривень (що відповідає розміру аліментів, які позивач просить стягнути) щомісячно через її скрутне матеріальне положення, а позивач [PERSON] просив стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 гривень, з подальшою індексацією відповідно до закону, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 гривень щомісячно, що відповідатиме вимогам ч. 2 ст. 182 СК України та буде розумним і справедливим, з врахуванням встановленого законодавством розміру прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років, який дорівнює у 2022 році 2618 гривень. Також, згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved