Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

15 грудня 2021 року позивач звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що [PERSON] був чоловіком її матері [PERSON] . [INFO] її вітчим [PERSON] помер і після його смерті відкрилася спадщина, інших спадкоємців, окрім неї, у померлого не залишилося. 20.10.2021 року вона звернулася до Першої дніпровської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте на даний час вона немає права отримати свідоцтво про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю встановлення факту проживання неї та померлого [PERSON] однією сім`єю не менш, як п`ять років до часу відкриття спадщини, тому 22.10.2021 року державним нотаріусом Першої дніпровської нотаріальної контори Кравцовою А.І. їй було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Також позивач зазначає, що вона та спадкодавець [PERSON] з 21.10.1994 року проживали та були зареєстровані за однією адресою: [ADDRESS] , вона місце реєстрації та проживання не змінювала, що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 26.04.2021 року. Крім того, 03.02.2004 року між нею та спадкодавцем [PERSON] був укладений договір довічного утримання, в якому також зазначено про її сумісне проживання з [PERSON] . Таким чином, вона, проживаючи разом з [PERSON] з 1994 року, є особою, що проживає однією сім`єю зі спадкодавцем не менш, як п`ять років до часу відкриття спадщини. Посилаючись на обставини, викладені в позові, позивач просить встановити факт її постійного проживання однією сім`єю зі [PERSON] , який помер [INFO] , не менше 5 років, починаючи з 21 жовтня 1994 року до часу відкриття спадщини [INFO] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2021 року суддя Кудрявцева Т.О. визначена для розгляду цієї справи. Ухвалою судді від 15.12.2021 року відкрито загальне провадження у цивільній справі з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15.12.2021 року витребувано з Першої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи 430/2021, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23.06.2022 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі, судові витрати просили віднести за рахунок позивача. Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на його необгрунтованість. Представник третьої особи - Першої дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про день, час розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Вислухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, свідків, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право. Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини згідно до ст.1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до ч.1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч.2 цієї статі часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно до ч.2 цієї статті - не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Як встановлено в судовому засіданні, матір`ю позивачки [PERSON] , [INFO] , була [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 20.03.1974 року РАЦС Індустріального району м. Дніпропетровська; копією паспорта громадянина України на ім`я [PERSON] серії [NUMBER] , виданого Амур-Нижньодніпровським РВ ДМУ України в Дніпропетровській області 11.08.2018 року, з відміткою про зміну прізвища позивачки з « [PERSON] » на « [PERSON] » в зв`язку з реєстрацією 06.08.1994 року шлюбу з [PERSON] . Мати позивачки - [PERSON] з 14.07.1978 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 14.07.1978 року РАЦС Індустріального району м. Дніпропетровська, відповідно до якого « [PERSON] » змінила прізвище на « [PERSON] ». Таким чином, вбачається, що [PERSON] є падчеркою [PERSON] . Мати позивачки - [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 06.05.2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Амур-Нижньодніпровським районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 12.03.2021 року, актовий запис № 481. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, що складається з частини земельної ділянки на території Іванківської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області. Встановлено, що померлий [PERSON] не мав спадкоємців першої, другої та третьої черги, разом з цим, позивачка [PERSON] , вважаючи себе його спадкоємцем четвертої черги, звернулася з заявою про прийняття спадщини до Першої дніпровської державної нотаріальної контори. Відповідно до копії спадкової справи № 430/2021 року, заведеної після смерті [PERSON] . Першою дніпровською державною нотаріальною конторою, наданої на запит суду, з заявою про отримання спадщини після смерті [PERSON] до нотаріальної контори 04.09.2021 року звернулася лише позивач [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контори Кравцової А.І. від 22.10.2021 року позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , через відсутність встановленого факту проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, в зв`язку з чим позивач звернулася до суду із даним позовом, посилаючись на те, що вона, проживаючи разом з [PERSON] з 1994 року, є особою, що проживала однією сім`єю зі спадкодавцем не менш, як п`ять років до часу відкриття спадщини. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2021 року відмовлено у відкритті провадження по справі за заявою [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення з посиланням на наявність спору про право, тому вона звернулася із даним позовом до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, зазначивши в якості відповідача Дніпровську міську раду, зважаючи на відсутність інших спадкодавців після смерті спадкодавця. Таким чином, встановлено, що позивач [PERSON] разом зі своєю матір`ю [PERSON] та вітчимом [PERSON] проживали з 1985 року в квартирі за адресою [ADDRESS] , та були зареєстровані за вказаною адресою, зокрема, [PERSON] зареєстрована з 21.10.1994 року та до теперішнього часу, [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою 30.05.1985 року, знятий з реєстрації 16.04.2021 року, вказане підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 2824 від 26.04.2021 року, виданою Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, а також відміткою в паспорті громадянина України [PERSON] . Після смерті матері в 2003 року [PERSON] продовжила проживати однією сім`єю зі [PERSON] як з батьком, вони вели спільне господарство та були пов`язані спільним побутом, вона готувала для нього, прала його речі, купляла продукти та ліки, надавала необхідну допомогу, вони разом вирішували всі побутові питання та витрати, вона супроводжувала [PERSON] до лікарні, піклувалася про нього до самої його смерті. На підтвердження доводів позивача в судовому засіданні надали пояснення свідки. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що позивачка є падчеркою [PERSON] і вона дійсно проживала однією сім`єю разом з мамою [PERSON] та вітчимом [PERSON] в квартирі, розташованій по [ADDRESS] , а в квітні 1985 року їх сім`я отримала квартиру [ADDRESS] , куди вони переїхали всією сім`єю та жили там разом. В 2003 році померла [PERSON] , [PERSON] продовжила проживати разом з своїм чоловіком та сином однією сім`єю з вітчимом [PERSON] , [PERSON] доглядала за ним як за батьком, вони вели спільне господарство, вона купувала йому ліки, їздила з ним до лікарні та піклувалась про нього до його смерті. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивачку [PERSON] вона знає як сусідку по будинку [ADDRESS] з 1985 року, тобто з моменту заселення у цей будинок. [PERSON] з матір`ю [PERSON] та вітчимом [PERSON] жили сім`єю в квартирі [ADDRESS] , вона ходила до них у гості, їх квартири розташовані в одному тамбурі. Після смерті матері [PERSON] продовжила проживати однією сім`єю зі [PERSON] як з батьком, оскільки дітей у нього не було, вони вели спільне господарство, вона готувала для нього, прала його речі, купляла продукти та ліки, піклувалася про нього до самої його смерті. Вказаний факт також підтверджується змістом укладеного між [PERSON] (відчужувач) та [PERSON] (набувач) договору довічного утримання (догляду) від 03.02.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коваленко С.В., за яким [PERSON] передав, а [PERSON] на умовах цього договору отримала у власність належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] , в якій вони обидва зареєстровані та проживали, та за умовами якого також зазначено про їх сумісне проживання в квартирі за вказаною адресою. На підставі вказаного договору довічного утримання (догляду) від 03.02.2004 року за позивачкою [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.03.2004 року № 3171494, виданим КП «ДМБТІ», та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження № 270539914 від 14.08.2021 року. У ст. 3 СК України зазначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення зі спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (КЦС ВС від 07.02.2018 р. №127/1765/16). Доказами спільного проживання можуть бути показання свідків, довідка ЖЕК або запис у будинковій книзі, відмітка в паспорті, наявність у спадкоємця свідоцтва про смерть та інших особистих речей і документів померлого, медичне обслуговування за спільною адресою, довідки з відповідних органів самоврядування про факт проживання однією сім`єю, трафіки мобільних телефонів, де буде видно, що особи ночували за однією адресою, тощо. Таким чином, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт постійного проживання однією сім`єю [PERSON] зі [PERSON] , який помер [INFO] , не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, починаючи з 21 жовтня 1994 року по [INFO], оскільки вони спільно проживали, бути пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет та спільне харчування, позивач піклувалася про [PERSON] та надавала йому необхідну допомогу, вони мали домовленість про порядок користування житловим приміщенням квартири, де проживали, мали взаємні права та обов`язки, чим підтверджується реальність їх сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, що відповідає роз`ясненням КЦС ВС від 07.02.2018 р. у справі №127/1765/16. Вказаний факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] підтверджено довідкою про їх місце реєстрацію, показаннями в судовому засіданні свідків, наявністю у [PERSON] як у спадкоємця [PERSON] оригіналу свідоцтва про смерть та інших документів померлого, копії яких містяться в матеріалах справи. Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню із встановленням факту постійного проживання [PERSON] однією сім`єю зі [PERSON] , який помер [INFO] , не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, починаючи з 21 жовтня 1994 року по [INFO]. Будь-яких доказів в спростування позовних вимог позивача суду не надано. Судом також встановлено, що метою звернення позивача до суду із даним позовом є встановлення факту її постійного проживання як спадкоємця зі спадкодавцем не менше 5 років до часу відкриття спадщини для подальшого оформлення права на спадщину на спадкове майно в установленому законом порядку. Ухвалюючи рішення у справі про задоволення позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст.141 ЦПК України та заявленого клопотання, витрати по справі віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved