Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-13 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , проживає за адресою: [ADDRESS] ), яка подана адвокатом Мутафом Володимиром Андрійовичем, адреса: [ADDRESS] до [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ), в якій просить: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у загальному розмірі 10065,15 доларів США. В обґрунтування позову зазначив, що 16.05.2019 між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти на загальну суму 2000 доларів США. На підтвердження отримання вказаної суми відповідачем було надано відповідну розписку. 30.07.2019 між сторонами був укладений ще один договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти на суму 7500 доларів США, що також підтверджується відповідною розпискою. Відповідач суму боргу не повернув, від виконання зобов`язання ухиляється. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження (а.с. 20 21). Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 січня 2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 16 травня 2019 року [PERSON] отримав у борг у [PERSON] 2000 доларів США, які зобов`язався повернути до 17 травня 2019 року, про що [PERSON] видав відповідну розписку (а.с.10), оригінал якої було оглянуто судом у судовому засіданні та долучено до матеріалів справи. 30 липня 2019 року [PERSON] отримав у борг у [PERSON] 7500 доларів США, які зобов`язався повернути до 31 липня 2019 року, про що [PERSON] видав відповідну розписку (а.с.9), оригінал якої було оглянуто судом у судовому засіданні та долучено до матеріалів справи. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17. У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до статті 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Аналізуючи долучені позивачем до матеріалів справи розписки, судом установлено, що розписки написано власноручно позичальником - відповідачем, тобто факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом. Іншого відповідачем не доведено. Сторони дотримались письмової форми договору. Таким чином, позивач довів факт укладення договору і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах, тобто виконання ним умов договору. Відповідач не оспорював факту наявності написаних ним власноручно розписок від 16.05.2019 та 30.07.2019, відзиву на позов не подав, факт наявності боргу і його розмір у сумі у розмірі 7500 (сім п`ятсот) доларів США, а також 2000 (дві тисячі) доларів США, не оспорював. Таким чином, встановлено, що відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики не виконав, і не повернув позикодавцю позичені у нього кошти у сумі і у строк, визначений договором (вказаний ним у розписці). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно розрахунку розмір 3 % річних за договором позики від 16.05.2019 від простроченої суми за період з 18 травня 2019 року по 09 липня 2021 року становить 128 (сто двадцять вісім) доларів США 71 цент та за договором позики від 30.07.2019 від простроченої суми за період з 01 серпня 2019 року по 09 липня 2021 року становить 436 (чотириста тридцять шість) доларів США 44 цент. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позов про стягнення суми позики за розпискою від 16.05.2019 року у розмірі 2000,00 (дві тисячі) доларів США та 3% річних у розмірі 128 (сто двадцять вісім) доларів США 71 цент., а також суми позики за розпискою від 30.07.2019 року у розмірі 7500,00 (сім тисяч п`ятсот) доларів США та 3% річних у розмірі 436 (чотириста тридцять шість) доларів США 44 центи є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.141\~ЦПК України та Закону України\~«Про судовий\~збір» з відповідача слід стягнути в користь позивача сплачений судовий збір в сумі 3254 гривень.

Outcome: approved