Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Авентус Україна» (далі по тексту - відповідач) про визнання боргових вимог до неї щодо сплати заборгованості за договором із наданням коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту незаконними; визнання боргових зобов`язань позивача перед відповідачем відсутніми; визнання відсутності заборгованості перед відповідачем. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликається на те, що у серпні 2021 року їй стало відомо з телефонної розмови з представником відповідача, про існування боргових вимог, згідно договору надання коштів у позику, а також фінансового кредиту, що начебто був укладений між відповідачем та позивачем. У серпні 2021 року позивач звернулась із письмовим запитом до відповідача з метою отримання інформації щодо підстав виникнення боргових зобов`язань, у відповідь на звернення відповідач підтвердив боргову вимогу. [PERSON] стверджує, що вона не вчиняла правочинів із відповідачем, спірний договір з відповідачем не був укладений, водночас грошові кошти за ним, позивач, не отримувала. Ухвалою від 18.10.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у відповідності до ст. 274 ЦПК України. Згідно трекінгу відстеження кореспонденції АТ «Укрпошта» поштове відправлення за №0305718775731, яке містило копію ухвали про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками, направлено судом на адресу місцезнаходження відповідача та було отримано відповідачем. Разом з тим, у встановлений в ухвалі строк відповідач відзив на позовну заяву до суду не подав. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючи ознаки позову) являються предмет і підстава. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги При ухваленні рішення суд має з`ясовувати, яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. В матеріалах справи міститься Договір №4325122 від 16.06.2021 про надання споживчого кредиту на суму 15 000 грн. зі строком 30 днів. Як убачається з листа ТОВ «Авентус Україна» вих. №2699/21, між сторонами вказаний договір був укладений через Інформаційно-телекомунікаційну систему товариства, доступ до якої забезпечується через веб-сайт або мобільний додаток. Однак, позивач заперечує стосовно підписання договору, а також отримання грошових коштів за ним. Відповідач у вказаній відповіді, зокрема, посилається на ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», згідно положень якої передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Зокрема зазначає, що позивач заповнив заявку на отримання кредиту на сайті Товариства, в результаті чого було надіслано пропозицію укласти електронний договір, яка містила усі істотні умови. Позивач погодилася з вказаною пропозицією, натиснувши клавішу погоджуюсь, надалі позивачу було надіслано ідентифікатор коду на вказаний у заявці номер телефону, та в результаті підписано Договір. Так, при введені коду на сайті Товариства, позивач направила повідомлення про прийняття (акцепту) пропозиції (оферти), підписане одноразовим ідентифікатором, що являється датою укладення Договору. Відповідач у вказаній відповіді стверджує, що протягом 15 хв. після одержання акцепту пропозиції, позивачу було направлено примірник Договору у формі електронного документу за вказаною електронною поштою та розмістило Договір в особистому кабінеті позивача. Крім того, вказано, що кошти в розмірі 15 000 грн. були перераховані на банківську карту, яка була зазначена при заповненні заявки на отримання кредиту. Так, відповідач вважає, що сторонами Договору було досягнуто усіх істотних умов та укладено Договір відповідно норм закону. Як убачається зі змісту договору, позивач підписала вказаний договір електронним підписом, а саме разовим ідентифікатором А315742, 16.06.2021. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 202 ЦК України). Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст.1054 ЦК України унормовано, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. У відповідності до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Статтею 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З огляду на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23 березня 2020 року № 404/502/18, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про електронну комерцію» цей Закон регулює правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначений порядок укладення електронного договору. За частиною 3 цієї статті електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Положення частини 6 даної статті Закону передбачають шляхи надання відповіді особи, якій адресова пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт), до яких відноситься: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчиненні дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначені форми підписання електронного правочину: електронним підписом або електронним цифровим підписом відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронним підписом одноразовим ідентифікатором, визначеним Законом; аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Пунктом 6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що елекронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Судом встановлено, що Кредитний договір укладений шляхом його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Так, у розділі 11 «Реквізити та підписи сторін» під реквізитами позичальника містяться електронні дані у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, які призначені для ідентифікації позичальника, використовуються ним як підпис та відповідають вимогам електронного підпису одноразовим ідентифікатором, встановленим п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», а також вимогам ч.1 ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» щодо підписів у сфері електронної комерції. Позивачем заявлено вимоги про визнання вимоги відповідача до позивача щодо сплати заборгованості за договором із наданням коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту незаконними; визнання боргових зобов`язань позивача перед відповідачем відсутніми; визнати відсутність заборгованості перед позивачем. Проте, позивач не надала жодних доказів, які б підтверджували викладенні у позові доводи, а також не зазначила підстави неможливості отримати відповідні докази самостійно. Твердження позивача стосовно того, що вона не вчиняла з відповідачем жодних правочинів не підтверджено жодним належним та допустимим доказом. Договір про надання споживчого кредиту за №4325122, укладений у спосіб, який не суперечить положенням чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства України. Обґрунтовуючи свою позицію позивач наводить низку положень Цивільного та Цивільного процесуального законодавства, Законів України « Про телекомунікації», «Про радіочастотний ресурс України», «Про електронну комерцію», «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою КМУ №295 від 11.04.2015, тощо. Зокрема, позивач наводить практику Верховного Суду, яка, на її думку, повинна бути застосована у даній справі. Фактично у позовній заяві наведено цілу низку нормативних актів, але всі вони наведені в контексті твердження позивача про не укладення будь-яких правочинів з відповідачем. З мотивів наведених у позовній заяві вбачається, що позивач вважає, що між нею та відповідачем відсутні будь-які цивільні права та зобов`язання, а це випливає з того, що нею не укладався договір з відповідачем, відповідні грошові кошти вона не отримувала. Відтак, усі наслідки, які може застосовати Товариство, такі як нарахування боргу, пред`явлення вимоги тощо, за твердженням позивача, є неправомірними та незаконними. Жодних доказів на підтвердження того, що спірний кредитний договір не підписаний позивачем, до матеріалів справи не надано. Водночас, не доведено, що грошові кошти за договором, позивач не отримувала. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що номер розрахункового рахунку, зазначений у заявці не належить позивачу, а у випадку належності вказаного відповідного банківського рахунку, позивачем не надано жодних доказів, які підтверджували факт не отримання кредитних коштів у розмірі 15 000 грн. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Позивач, на власний розсуд не надав доказові підтвердженні викладених у позовній заяві доводів. Перекладення обов`язку доведення відсутності підстав для задоволення позову виключно на відповідача є недопустимим. Статтею 12 ЦПК України, встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і у ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов, суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами за допомогою належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів. Сторони самостійно визначають обсяг, зміст та достатність доказів, що надають до суду. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, суд позбавлений повноваження на вихід за межі принципу диспозитивної і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, позивачем належними та допустимими доказами не доведено обставини, викладені у позовній заяві. Виходячи із принципу диспозитивної цивільного судочинства, визначеного ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, а також, враховуючи норми ст. 81 ЦПК України, якою встановлено обов`язок кожної сторони довести ті, обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Судовий збір, відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладається на позивача та відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягає.

Outcome: dismissed