Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди у користування належним йому гаражем № [NUMBER] в першому ряді гаражів на [ADDRESS] шляхом зобов`язання [PERSON] звільнити його та стягнути з відповідача в його користь компенсацію заподіяної матеріальної шкоди в сумі 8250 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у 1983 році його батько [PERSON] придбав у [PERSON] гараж № [NUMBER] в першому ряді гараж на [ADDRESS] . Гараж цегляний, фундамент бетонний, стіни цегляні, перекриття бетонне на металевих балках, бетонні підлоги, металеві ворота, є вікно справа від входу, захищене металевою сіткою, в підлозі яма, викладена цеглою, підлога і сходи бетонні, біля ями під підлогою справа є кладочка з`єднана виходом з ямою. Є окрема пивниця в кінці гаража справа з дерев`яними сходами, перекрита металевою решіткою. На стінах зроблено панель зеленою олійною фарбою. Коли здоров`я батька погіршало, він почав користуватись гаражем, який передав йому батько разом із автомобілем АЗЛК 2140, який станом на сьогодні перереєстрований на його ім`я. [INFO] помер його батько [PERSON] , після смерті якого він повинен був успадкувати все належне йому майно, в тому числі й спірний гараж, але враховуючи морально-психологічну сторону життя, а саме: стан його матері після похорону, він з власної ініціативи запропонував все переоформити на неї. Після смерті матері він прийняв спадщину та оформив все спадкове майно на себе. Так, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду львівської області від 10.04.2019 за ним визнано право власності на спірний гараж в поряду спадкування за законом після смерті батька [PERSON] . Незважаючи на те, що він та його сім`я користується даним гаражем з 1983 року, [PERSON] самоправно захопив його гараж в липні 2018, шляхом злому замків та пошкодження вхідних дверей у спірному гаражі. На його неодноразові звернення про звільнення незаконно захопленого гаража він отримував відповідь, що йому продав гараж [PERSON] за 75000 грн., а тому не звільнятиме гараж. З приводу самовільного захоплення гаражу він звертався з листом до відповідача, а також із заявою про вчинення злочину в поліцію, проте, відповідач й надалі чинить йому перешкоду в користуванні належним йому майном і добровільно звільняти такий не бажає. Ухвалою суду від 22.03.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 15.04.2021. 15.04.2021 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позов заперечує, покликаючись на те, що спірний гараж придбав у [PERSON] 2018 році та на підставі розписки передав останньому суму 75000 грн., зробив ремонт у гаражі та на законних підставах користується ним. Ухвалою суду від 15.04.2021 підготовче провадження в справі закрито, призначено справу до судового розгляду на 11.05.2021. 30.04.2021 позивачем подано до суду відповідь на відзив. На підставі ухвали суду від 29.09.2021 провадження в справі зупинено до набрання законної сили судовим рішення Львівського апеляційного суду у справі №442/1290/19. 15.07.2022 представником відповідача подано до суду заяву про поновлення розгляду справи у зв`язку із закінченням розгляду справи №442/1290/19, долучивши копію рішення суду. Згідно ухвали суду від 15.07.2022 провадження в справі відновлено, призначено розгляд справи на 26.07.2022. 26.07.2022 розгляд справи відкладено через неявку відповідача та клопотанням позивача на 26.08.2022. 26.08.2022 розгляд справи повторно відкладено за клопотанням позивача на 14.09.2022. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, не повідомили суду про причини неявки. Представник відповідача адвокат Шулак О.І. в судовому засіданні позов заперечила, покликаючись на його безпідставність, просить в задоволенні позову відмовити. Крім цього, звернула увагу суду на те, що сторона позивача умисно затягує розгляд справи, наполягає на ухваленні судом рішення на підставі наявних у справі доказів. Частинами 1, 2 ст.2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань, ч.1 ст.182 ЦПК України. Одними із засад цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи та неприпустимість зловживання процесуальними правами. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу, суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом. Як зазначено в ст.10 цього Кодексу, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, як джерела права. Слід звернути увагу, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України"). Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом ще 19.03.2021. Розгляд справи зупинявся через об`єктивну неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядалася в порядку цивільного судочинства. 15.07.2022 ухвалою суду провадження в справі відновлено у зв`язку з набранням рішення законної сили. З цього часу, справа не знаходить вирішення внаслідок переважно процесуальної поведінки сторони позивача за первісним позовом щодо неодноразових клопотань про відкладення розгляду справи. Враховуючи необхідність вирішення справи у розумні строки, суд вважає, що достатніх правових і фактичних підстав для відкладення слухання справи на даний час немає, суд розцінює таку поведінку сторони позивача як зловживання процесуальними правами, що спрямовані на затягування розгляду справи. Реалізація принципу змагальності в цивільному судочинстві спонукає учасників справи та їх представників до використання всіх можливих механізмів захисту права, у зв`язку з чим ними можуть допускатися і певні зловживання. Водночас слід наголосити, що зловживання правом має розглядатися як процесуальне правопорушення виключно за умови встановлення причино-наслідкового зв`язку між зловживанням та завданою шкодою (встановленням певних ризиків) іншому учаснику справи. Тобто зловживання процесуальним правом як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в порушенні умов належної реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав іншими учасниками справи. Верховний Суд трактує зловживання як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення, що полягає у зловживанні процесуальними правами, за якого відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав, і визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав (ухвала ВС від 6.09.2018, справа №552/2378/17). Процесуальні права та обов`язки учасників справи визначені ст.43 Цивільного процесуального кодексу України. Зокрема, учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом, брати участь у дослідженні доказів, ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. Водночас учасник справи зобов`язаний: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у нього докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, надавати суду повні й достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки. Зловживаючи процесуальними правами, особа може вдатися до дезінформації суду. Мова йде про неповідомлення суду відомостей, які мають значення для справи, введення суду в оману, свідоме викривлення фактів у заяві (рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України»). Ознаками зловживання процесуальними правами є: недобросовісність; нечесність; відсутність відкритості поведінки; відсутність поваги до інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин. Це підтверджується постановою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі №337/474/14. «Основною ознакою зловживання процесуальними правами є відсутність наміру вирішити реально існуючий цивільний спір, або забезпечити захист свого реально порушеного права, або намір перешкодити законнім діям інших осіб шляхом звернення до суду та створення штучного судового спору, або використання судового спору як способу не виконувати вимоги законодавства щодо здійснення визначених ним дій» (окрема думка судді Валентини Сімоненко щодо постанови ВС від 02 жовтня 2019 року у справі №750/3021/18). Таким чином, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад цивільного судочинства. Враховуючи зазначене, а також беручи до уваги той факт, що позивачем висловлено свою позицію з приводу спірних правовідносин у позовній заяві та у відповіді на відзив, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач покликався на чинення відповідачем перешкод у користуванні гаражем [ADDRESS] , який належав його батькові, а згодом - згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10.04.2019 і йому в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Проте, постановою Львівського апеляційного суду від 30.05.2022 рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову - відмовлено. Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що законодавцем регламентовано захист права власності лише власникам майна, позивачем не представлено суду доказів належності спірного гаража саме йому, а тому відсутні підстави для констатації факту чинення перешкод у користуванні майном, що має наслідком відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed