Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив визнати недійсним договір оренди квартири [ADDRESS] , укладений 28 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоренко В. В. за реєстровим № 3725, а також усунути перешкоди у користуванні цією квартирою шляхом визнання такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням [PERSON] і [PERSON] . В обґрунтування позову вказано, що 28 листопада 2018 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір оренди квартири [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] передала Вербицькій квартиру в оренду строком до 28 листопада 2058 року, з правом пролонгації, з правом передачі у піднайм (суборенду). Позивач переконаний, що оспорюваний договір оренди квартири було укладено всупереч вимогам чинного законодавства та із порушенням його права як власника (набувача) квартири, через що він обмежений у праві вільно володіти й користуватися своєю власністю. Укладення зазначеного договору оренди мало на меті не настання реальних його наслідків - передання квартири в оренду (найм) відповідачу з можливістю користування нею, а створення позивачеві як неволодіючому на той момент власнику перешкод у витребуванні і поверненні цього нерухомого майна. Так, позивач не має можливості користуватися своєю власністю, адже квартиру було передано в оренду відповідачу [PERSON] , а відповідачі [PERSON] і [PERSON] є зареєстрованими у цій квартирі, тобто відповідачі порушують права та законні інтереси позивача як власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. З метою припинення перешкод у користуванні квартирою, 24 вересня 2021 року позивач в особі свого представника звернувся з вимогами до [PERSON] і [PERSON] , у яких ініціював питання зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] і її неповнолітньої доньки [PERSON] , звільнення квартири та передачі ключів від них, припинення договору оренди, однак відповіді не надходили. У поданому представником відповідача [PERSON] - адвокатом Любаренком І. О. у відзиві позов не визнано, у заперечення проти вимог зазначено, що позовні вимоги у частині скасування договору оренди від 28 листопада 2018 року квартири [ADDRESS] вже були предметом розгляду суду у справі № 757/49502/19, у якій у частині позовних вимог про скасування договору було відмовлено з підстав, які є підставами позовних вимог у цій справі. Окрім цього, оспорюваний правочин укладений з додержанням у момент його вчинення норм законодавства: він не суперечить йому, особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, дотримана форма, він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідач [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти на ремонт квартири, але не маючи можливості їх повернути, запропонувала укласти договір оренди із правом суборенди, щоб виплатити борг за рахунок здачі квартири у найм. Позивач не надав доказів наявності відсутності відповідача у квартирі, при цьому, оскільки діти не можуть проживати окремо від батьків, факт непроживання у жилому приміщенні не є безумовною підставою про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою. До того ж не надано доказів наявності іншого житла у дитини. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 30 вересня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 22 жовтня 2021 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами загального позовного провадження та ухвалою суду задоволено клопотання сторони позивача про витребування у Відділі з питань реєстрації місця проживання / перебування Печерської районної у м. Києві державної адміністрації відомості про всіх осіб, зареєстрованих у квартирі [ADDRESS] . 30 грудня 2021 року на виконання ухвали суду від 22 жовтня 2021 року надано відомості про зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] , згідно з якою зареєстрованою значиться неповнолітня [PERSON] , [PERSON] 29 жовтня 2021 року була знята з реєстраційного обліку на підставі постанови Київського апеляційного суду від 05 квітня 2021 року у справі № 757/49502/19-ц. 26 січня 2022 року на електронну поштову скриньку суду надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Любаренка І. О. про зупинення провадження у справі до закінчення розгляду справ №№ 757/4985/19-ц (суддя Новак Р. В.) у суді першої інстації, 757/49502/19 (суддя Бусик О. Л.) у касаційному порядку. 17 лютого 2022 року від третьої особи у справі - приватного нотаріуса Федоренко В. В. засобами поштового зв`язку надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. 05 травня 2022 року від представника позивача до суду надійшла заява про залишення позову без розгляду у частині вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації відповідача [PERSON] 17 червня 2022 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов. 20 липня 2022 року від третьої особи у справі - приватного нотаріуса Федоренко В. В. засобами поштового зв`язку надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. 11 серпня 2022 року ухвалою суду підготовче провадження у справі закінчено і призначено справу до розгляду по суті. У судовому засідання представник позивача [PERSON] позов підтримав і просив задовольнити позов, враховуючи заяву від 05 травня 2022 року і посилаючись на підстави, викладені у позовні заяві. Представник відповідача [PERSON] , яка власне є також законним представником відповідача неповнолітньої [PERSON] , - адвокат Любаренко І. О. позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з наведених у відзиві доводах. Відповідач [PERSON] та / або її представник у судове засідання, про яке повідомлялася належним чином, не з`явилися, заяви по суті та / або з процесуальних питань від неї не надходили до суду. Третя особа - приватний нотаріус Київського нотаріального округу Федоренко В. В. у судове засідання не з`явилася, враховуючи направлену до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 9 грудня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, відповідно до якого Позивач одержав у власність Квартиру. Даний договір посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Бочкарьовою Н. М., реєстраційний № 2у-434, та зареєстрований у Київському міському БТІ 01 липня 1996 року у реєстрову книгу під № 3291. У вересні 2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання від 09 грудня 1995 року. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року у справі № 757/32769/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2016 року, зазначений договір довічного утримання розірвано. У зв`язку із набранням вказаним судовим рішенням чинності, 23 серпня 2016 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса КМНО Іценко О. Г., яка зареєструвала у Державному реєстрі прав за [PERSON] право приватної власності на квартиру, фактично поновивши це право за [PERSON] після розірвання договору довічного утримання. 05 вересня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Іценко О. Г., реєстраційний № 1950, згідно з яким за [PERSON] у Державному реєстрі прав було зареєстровано право власності на квартиру. 06 вересня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ [PERSON] відкрито касаційне провадження у справі № 757/32769/15-ц, витребувано зазначену справу з Печерського районного суду м. Києва та зупинено виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року у вказаній справі. 09 вересня 2016 року на підставі договору дарування квартири від 05 вересня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іценко О. Г. здійснила державну реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] 02 травня 2018 року постановою Верховного Суду у справі 757/32769/15-ц скасував рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2016 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання відмовив. 25 листопада 2018 року [PERSON] подавала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу на постанову Верховного Суду від 02 травня 2018 року, яку повернуто заявнику. 28 листопада 2018 року [PERSON] уклала з [PERSON] оспорюваний договір оренди квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоренко В. В. і зареєстрований за № 3725, відповідно до якого [PERSON] передала [PERSON] квартиру в оренду строком до 28 листопада 2058 року, з правом пролонгації, з правом передачі в піднайм (суборенду). У зв`язку із чим у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 листопада 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоренко В. В. як державним реєстратором внесено запис про інше речове право за № 29161811. Згідно з договором оренди, розмір щомісячної плати за цим договором становить за період користування квартирою та до моменту повернення квартири орендарями - 100, 00 грн за місяць (п. 5.2.1.); індексація орендної плати не здійснюється (п. 5.2.2.); всі комунальні та інші платежі включаючи поточний та капітальний ремонт сплачує орендодавець (п. 5.5.), орендна плата зміні та перегляду не підлягає (п. 5.7.). У вересні 2019 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом про витребування у [PERSON] квартири [ADDRESS] (ЄУН № 757/49502/19-ц). Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 серпня 2020 року у справі № 757/49502/19-ц відмовлено у задоволенні позову. Постановою Київського апеляційного суду від 05 квітня 2021 року рішення суду першої інстанції у справі № 757/49502/19-ц скасовано, витребувано у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] , й на підставі якої державним реєстратором зареєстровано право власності на квартиру, відмовлено в іншій частині позовних вимог. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно із частішою першою статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до стаття 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно зі статтею 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. У силу статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Разом із тим, за правилами статті 388 Цивільного кодексу України власник має право витребувати майно від набувача, придбане за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), у разі, якщо це майно, 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до частини першої статті 759 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на дату укладення оспорюваного правочину) за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права; наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму (стаття 761 Цивільного кодексу України). Положення оспорюваного договору оренди квартири, особливо у частині орендної плати та витрат на оплату комунальних послуг, свідчать про те, що орендні відносини між відповідачами носять штучний або фіктивний характер, адже є вкрай невигідними і несправедливими для орендодавця. Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 вказаного Кодексу. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої і п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Відповідно до ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України, власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власного волею. Згідно з частиною першою ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За нормою частини першої статті 156 Житлового кодексу УРСР з врахуванням положень частини першої статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), яка йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Однак відповідачі не є й не були членами сім`ї як [PERSON] , так і [PERSON] , не вели спільного господарства, взаємними правами та обов`язками із ними не пов`язані, між ними не було жодної угоди про порядок користування квартирою. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] як добросовісний набувач за договором дарування від 05 вересня 2016 року не набула право власності на об`єкт нерухомого майна, оскільки [PERSON] не мала права на його відчуження, так як договір довічного утримання у судовому порядку остаточним рішенням суду визнано чинним. Застосування судом у справі про витребування квартири у [PERSON] на користь [PERSON] віндикаційного механізму прямо свідчить про те, що право власності на квартиру обдарованою неправомірно. Відтак і укладення оспорюваного договору оренди квартири також є незаконним. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Доводи сторони відповідача висновків суду не спростовують. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved