Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-08 00:00:00

Позивач в червні 2018 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Означене домоволодіння належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 15.06.2000 року, який було укладено між нею та [PERSON] . Згідно умов договору відповідач продала їй домоволодіння, яке складається з житлового будинку А-1, житловою площею 23,4 кв.м., Б,В сараї, Г-вбиральня, д-погреб, Е-гараж, Ж-душ, означене домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 1095 кв.м. Дана земельна ділянка на час укладення договору купівлі-продажу знаходилась на останній стадії її приватизації, 01.07.2000 року відповідач видала на її ім`я документ «Довіреність», яким уповноважила її отримати акт на землю з метою подальшого використання земельної ділянки. 17.08.2000 року було прийнято рішення міської ради № 2124 про передачу означеної земельної ділянки у власність відповідачки, на підставі зазначеного рішення 05.10.2000 року було видано державний акт про право приватної власності на землю. На даний час зазначена земельна ділянка площею 0,1009 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого господарства, що розташована за вказаною адресою, належить відповідачу на підставі акту про право власності на землю від 05.10.2000 року. В той же час домоволодіння за адресою: [ADDRESS] належить їй позивачці на підставі договору купівлі-продажу від 15.06.2000 року. Вона усіляко намагалась зв`язатися з відповідачкою для вирішення цього питання, проте на даний час не має жодної інформації щодо її місця проживання. Посилаючись на зазначене, позивач просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1009 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2019 року для розгляду даної справи було визначено суддю Томаша В.І., який ухвалою від 01.07.2019 року залишив позовну заяву без руху з наданням позивачу строку для усунення її недоліків. Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 26.09.2019 року № 138 та згідно з Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.09.2019 року для розгляду даної справи було визначено суддю Женеску Е.В., яка ухвалою від 27.09.2019 року прийняла справа до свого провадження. Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 19.03.2020 року № 114 та згідно з Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.03.2020 року для розгляду даної справи було визначено суддю [PERSON] , який ухвалою від 27.03.2020 року прийняв справа до свого провадження. У відповідності до Розпорядження керівника апарату суду від 12.11.2020 року № 436 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.12.2020 року для розгляду даної цивільної справи визначено суддю Кудрявцеву Т.О. Ухвалою від 29.01.2021 року суддею прийнято справу до свого провадження. Ухвалою суду від 19.05.2021 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено проведення підготовчого засідання. Ухвалою суду від 10.08.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. В поданій суду заяві представник позивача просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву, заяв та клопотань суду не надала. Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе на підставі ст.ст.\~280,\~281,\~282 ЦПК України\~ухвалити у справі заочне рішення за наявними у справі доказами. Розглянувши справу, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 15.06.2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І.В., за умовами якого [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . На вищезазначеній ділянці знаходиться: житловий будинок А-1, житловою площею 23,4 кв.м., Б,В сараї, Г-вбиральня дощ., Д-погреб, Е-гараж цегл., Ж-душ цегл., №1-4 споруди дощ., цегл, І, ІІ мостіння асфальт цегл. На підставі зазначеного договору купівлі-продажу за [PERSON] зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно. Вбачається, що вищевказана земельна ділянка, на якій розташоване вказане нерухоме майно, на час укладення договору купівлі-продажу знаходилась на останній стадії її приватизації, 01.07.2000 року відповідач видала на позивачці Довіреність, якою уповноважила її отримати державний акт на право приватної власності на землю з метою подальшого використання земельної ділянки. 17.08.2000 року було прийнято рішення міської ради № 2124 про передачу означеної земельної ділянки у власність [PERSON] . На підставі зазначеного рішення 05.10.2000 року Дніпропетровською міською радою було видано Державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-ДП № 078863 на ім`я [PERSON] , про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,1009 га, розташованої за адресою [ADDRESS] , для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Відповідно до листа від 16.04.2019 року № 0-116/0-0.38-126/197-19, наданого Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області, у Державному реєстрі земель станом на 01.01.2013 року зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства площею 0,1009 га, яка розташована по [ADDRESS] , за [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 05.10.2000,номер державної реєстрації 031800, який видано на підставі рішення міської ради № 2124 від 17.08.2000 року. Таким чином, на даний час зазначена земельна ділянка площею 0,1009 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого господарства, що розташована за адресою [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 05.10.2000 року. В той же час домоволодіння за адресою: [ADDRESS] належить позивачці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.06.2000 року. За твердженням позивачки, вона усіляко намагалась зв`язатися з відповідачкою для вирішення цього питання, проте на даний час не має жодної інформації щодо її місця проживання. З посиланням на вказане, позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності на вказану земельну ділянку з тих підстав, що вона являється власником домоволодіння, нерозривно пов`язаного із даною земельною ділянкою, на якій воно розташоване, а тому вважає, що до неї перейшло і право власності на належну відповідачу земельну ділянку. Відповідно до\~статті 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317\~ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої і другої\~статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно\~статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України\~визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини першої\~статті 377 ЦК Українидо особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ст. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст.30 ЗК України в редакції, чинній у 2000 році, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Згідно з частинами першою, четвертою\~статі 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень\~статті 120 ЗК України\~у поєднанні з нормою\~статті 125 ЗК України\~слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій\~статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) звернула увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще з давніх часів (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. В разі, якщо право власності на об`єкт нерухомості та на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розташований, належать одній особі, подальше відчуження об`єкта нерухомості окремо від земельної ділянки, а також земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості не допускається (позиція Верховного Суду у постанові від 30 вересня 2021 року у справі № 161/18258/18, провадження № 61-2114св20). Враховуючи встановлені судом обставини, наведені норми законодавства, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати по справі сплачений судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved