Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог У лютому 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Сумського районного нотаріального округу Бірченко Ю.В. про визнання частки померлого у праві спільного сумісної власності. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що [INFO] помер її батько - [PERSON] . Після його смерті спадщину прийняли вона , його дружина - [PERSON] та їх діти: [PERSON] , [PERSON] , та Серафима. Разом з тим, вказала, що приватним нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтв на право власності в порядку спадкування, оскільки у неї відсутні правовстановлюючі документи, а саме на - земельні ділянки: площею 0,1663 га, кадастровий номер5924787100:01:042:0083 , яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; площею 0,0047 га, кадастровий номер5924787100:01:042:0086 , яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; площею 0,021 га, кадастровий номер5924787100:01:042:0087 , яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; площею 0,2312 га, кадастровий номер5924787100:01:042:0060, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; площею 0,1663 га, кадастровий номер 5924787100:01:042:0076, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; площею 0,14963 га, кадастровий номер 5924787100:01:042:0068, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; - житловий будинок загальною площею 440 кв.м, з господарськими прибудовами, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; - нежитлове приміщення, загальною площею 334,5 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги, позивачка обґрунтовує тим, що спірне нерухоме майно відповідачка - [PERSON] придбала під час перебування в шлюбі з її батьком [PERSON] , а тому вважає, що дане майно є спільною сумісною власністю подружжя і його частка є спадковим майном. А тому просила визначити за [PERSON] Ѕ частину вказаного нерухомого майна та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/10 майна: - земельні ділянки: площею 0,1663 га, кадастровий номер 5924787100:01:042:0083, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; площею 0,0047 га, кадастровий номер 5924787100:01:042:0086, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; площею 0,021 га, кадастровий номер 5924787100:01:042:0087 , яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; площею 0,2312 га, кадастровий номер5924787100:01:042:0060, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; площею 0,1663 га, кадастровий номер5924787100:01:042:0076, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; площею 0,14963 га, кадастровий номер5924787100:01:042:0068, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; - житловий будинок загальною площею 440 кв.м, з господарськими прибудовами, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; - нежитлове приміщення, загальною площею 334,5 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] ; Короткий зміст відзиву Відповідачка [PERSON] заперечує проти заявлених позовних вимог в повному обсязі. Свої заперечення обґрунтовує тим, що вказані земельні ділянки є її особистою власністю, які вона отримала в порядку приватизації, житловий будинок збудований нею за її особисті кошти, а нежитлове приміщення їй не належить, а тому вони не є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того зазначила, що вважає, що позов поданий передчасно, оскільки відсутня постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Яковенко Є.М. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача - адвокат Потураєв С.В., в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими. Суд, вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши докази, оцінивши їх за своїм внутрішньому переконанні, яке ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному їх дослідженні дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Фактичні обставини справи Згідно копій витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 12-15) [PERSON] є власником житлового будинку загальною площею 440 кв.м, з господарськими прибудовами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельних ділянок: площею 0,1663 га, кадастровий номер 5924787100:01:042:0083 , яка розташована за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд підстава набуття - приватизація; площею 0,0047 га, кадастровий номер 5924787100:01:042:0086, яка розташована за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням особистого селянського господарства - підстава набуття договір міни; площею 0,021 га, кадастровий номер 5924787100:01:042:0087, яка розташована за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням з цільовим призначенням особистого селянського господарства, підстава набуття - договір купівлі-продажу; площею 0,2312 га, кадастровий номер 5924787100:01:042:0060, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, підстава набуття - договір купівлі продажу; площею 0,1663 га, кадастровий номер 5924787100:01:042:0076, яка розташована за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, підстава набуття - приватизація; площею 0,1496 га, кадастровий номер 5924787100:01:042:0068 , яка розташована за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням особистого селянського господарства, підстава набуття - для ведення особистого селянського господарства. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть складений виконкомом Яструбинської сільської ради Сумського району Сумської області (а.с. 9). Як вбачається з копії спадкової справи (а.с. 43-85) з заявами про прийняття спадкового майна, після смерті [PERSON] звернулись [PERSON] - дружина, [PERSON] - донька, [PERSON] -донька, [PERSON] - син, [PERSON] - донька. [PERSON] - був громадянином Російської Федерації Нормативно-правове обґрунтування. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 грудня 2008 року за № 7 передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелічує підстави для державної реєстрації прав, так, зокрема, Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: свідоцтва про право на спадщину; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно та ін. Відповідно до положень ст. 49 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 № 3425-XII нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Пунктом 4.15 Глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Мін`юст України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 № 296/5 встановлено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами статті 70 СК України. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За змістом статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Аналогічне положення передбачено щодо таких стратегічно важливих об`єктів, як надра, атмосферне повітря, води та ін. Іноземці (особи без громадянства) підпадають під дію національного права, що регулює правовідносини з приводу набуття права власності, з окремими винятками. Зокрема, це обмеження права іноземців на отримання у власність земель сільськогосподарського призначення, передбачені статтями 22, 81 Земельного кодексу України (ЗК). Землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватися у власність іноземним громадянам, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Водночас земельним законодавством дозволено іноземним громадянам та особам без громадянства набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності (частина друга статті 81 ЗК). Іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки у випадку: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Відповідно до пункту 4 статті 81 ЗК землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземними громадянами, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Іноземні громадяни та особи без громадянства не мають права на безоплатне придбання земельних ділянок, що належать до державної і комунальної власності. Вони не мають права на приватизацію земельних ділянок, що раніше надавались їм у користування. Висновки за результатами розгляду У період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка/який використала(в) своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Відповідно до положень статей 6, 17 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України), Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Із матеріалів справи убачається, що спірні земельні ділянки набуті у власність відповідачкою одноособово. При цьому суд звертає увагу на те, що спадкодавець, як громадянин Російської Федерації, відповідно до ст.. 22, 81, 130 ЗК України не набував права власності на земельні ділянки. Суд звертає увагу і на те, що позивачкою суду не надано жодного доказу, що будинок загальною площею 440 кв.м, з господарськими прибудовами, що розташований за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, натомість відповідачка звернула увагу на те, що вона самостійно проводила будівництво житлового будинку, що підтверджується деклараціями про початок будівельних робіт та про готовність об`єкта до експлуатації, які подавала безпосередньо [PERSON] , а тому суд приходить до висновку, що житловий будинок належить [PERSON] одноособово. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що нежитлове приміщення, загальною площею 334,5 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] належить відповідачці. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed