Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, яким просить стягнути із [PERSON] на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на період його навчання, в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дати пред`явлення позову і до закінчення навчання, тобто до 30.06.2023 року. Позовна заява мотивована тим, що на даний час їх син [PERSON] є студентом ІІІ курсу, групи К 19 2/9 ВСП Кропивницького інженерного фахового коледжу Центральноукраїнського національного технічного університету, на комерційній формі навчання, денного відділення, термін навчання з 01.09.2020 року по 30.06.2023 року, форма навчання контрактна. Навчання сина є його основним зайняттям, в зв`язку з чим не може влаштуватися на роботу, щоб самостійно отримати заробіток, потребує матеріальної допомоги. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17.02.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження в судовому засідання з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити. Відповідач до суду не з`явився, правом подачі відзиву не скористався. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечила, вимоги не визнала, у їх задоволенні просила відмовити в зв`язку із скрутним матеріальним становищем відповідача. Вказала, що відповідач проживає із батьками, які є пенсіонерами. Третя особа до суду не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, із наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . Відповідно довідки №48, виданої 23.11.2021 року завідуючим відділенням, [PERSON] , є студентом ІІІ курсу, групи К 19 2/9 ВСП Кропивницького інженерного фахового коледжу Центральноукраїнського національного технічного університету, денного відділення, форма навчання контрактна, на комерційній основі. Термін навчання з 01.09.2021 року по 30.06.2023 рік. Вартість навчання за період з вересня 2020 року по червень 2021 року складала 19 580,00 грн. (1 958,00 грн. на місяць), вартість навчання за період з вересня 2021 року по червень 2022 року складає 20 560,00 грн. (2 056,00 грн. на місяць), про що свідчить довідка від 13.12.2021 року №919. Згідно ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Отже, стягнення аліментів на повнолітніх дітей, які продовжують навчання, можливе лише за сукупності перелічених обставин, відсутність однієї із них, у тому числі і можливість платника аліментів надавати матеріальну допомогу, унеможливлює стягнення аліментів. Статтею 200 СК України встановлено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодекс (стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів інші обставини, що мають істотне значення). При визначені розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги, зокрема, можливість надання утримання другим з батьків (ч. 2 ст. 200 СК). Правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 29 січня 2018 року у справі № 622/373/16-ц. Виявлення бажання на отримання матеріальної допомоги у зв`язку з продовженням навчанням є правом повнолітньої дочки (сина) або одного з батьків, з якими вона (він) проживають, яке нерозривно пов`язано з обов`язковою умовою можливості відповідача надавати таку допомогу і така умова оцінюється судом у сукупності з іншими обставинами, що мають істотне значення для вирішення спору. У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний суд у постанові від 02.10.2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. В судовому засіданні 21.09.2022 року, після дослідження матеріалів справи, представником відповідача на підтвердження заперечень проти позовних вимог, заявлено усне клопотання про долучення до матеріалів справи довідки про склад сім`ї [PERSON] . Представник позивача заперечила проти задоволення вищевказаного клопотання вказавши, що воно заявлено з пропуском встановлених цивільно-процесуальним законодавством строків, а також копія довідки, яку представник відповідача просить долучити, не направлялася іншим учасникам справи, як то передбачено ч. 9 ст. 83 ЦПК України. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Так, представником відповідача заявлено клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи під час розгляду справи по суті, яка розглядається в спрощеному провадженні. Відповідно до вимог ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Частиною 8 ст. 83 ЦПК України передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Згідно із ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. З матеріалів справи вбачається, що стороною відповідача не подавався відзив або докази на підтвердження усних заперечень у встановлені судом строки. Стороною відповідача не було подано клопотання про поновлення визначеного судом строку на подання доказів на підтвердження заперечень проти позову, які мають подаватися разом з відзивом на позов, з посилання на докази поважних причин цієї затримки. Відтак, вищевказані обставини призвели до настання наслідків, передбачених ч. 2 ст. 126 ЦПК України залишення документів без розгляду, що відповідає принципам змагальності, пропорційності та змісту згаданої норми ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України у поєднані з положенням ст. 44 ЦПК України про необхідність дотримуватися добросовісного використання процесуальних прав. Тому, посилання представника відповідача на те, що відповідач знаходиться в скрутному матеріальному становищі не знайшли своє підтвердження в сукупності зібраних та наданих сторонами доказів в суді. Крім того, у відповідача відсутні інші утриманці (непрацездатні дружина, батьки, дочка, син), оскільки у справі немає доказів протилежного. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] навчається за денною формою навчання на комерційній основі , а тому не має можливості працювати та заробляти собі на життя. При цьому, суд погоджується із доводами представника позивача, що доходи позивача недостатні для утримання повнолітнього сина, а відповідач може надавати матеріальну допомогу. З врахуванням обставин, зазначених у ст. 182 Сімейного кодексу України, суд визначає аліменти на утримання повнолітнього, який продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги від обох батьків, саме в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, з 28.01.2022 року і до 30 червня 2023 року, за умови продовження навчання. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.\~ Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У відповідності до ст.ст. 141, 430 ЦПК України, суд стягує з відповідача 992,40 грн. судового збору на користь держави, та рішення в частині стягнення аліментів підлягає виконанню негайно, але у межах платежу за один місяць.

Outcome: approved