Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визначення місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] з матір`ю - [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що сторони у справі перебували у шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24.07.2017 р. У шлюбі у них народилась [INFO] дитина - [PERSON] , яка після розірвання шлюбу залишилась проживати разом з матір`ю. Позивач посилається на те, що вона вдруге зареєструвала шлюб з [PERSON] і від шлюбу у них народилась діти - двійня, то ж сім`я є багатодітною. Для отримання посвідчення батьки багатодітної сім`ї та дитина з багатодітної сім`ї необхідно надати документи, що підтверджують факт виховання дитини з одним із батьків (копія рішення суду із зазначенням місця проживання дитини з одним із батьків) Позивач зазначає, що наразі вона без допомоги відповідача виховує дитину, забезпечує та створю їй комфортні умови для проживання, навчання та розвитку. Вони проживають за адресою: [ADDRESS] , і зареєстровані там, як внутрішньо переміщені особи. За місцем проживання створені всі умови для комфортного проживання і виховання. Оскільки вона в повній мірі виконує свої материнські обов`язки, просить визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] разом з матір`ю, при цьому не заперечує проти участі батька у вихованні та утриманні спільної дитини. 25.07.2022 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву. 09.08.2022 р. відповідачем подана заява про визнання позову та розгляд справи у його відсутність. У своїй заяві відповідач зазначив, що не заперечує проти проживання доньки - [PERSON] , разом з матір`ю, будь-яких перешкод у спілкуванні з дининою. Позивачем подана заява про розгляд справи у її відсутність. Представник третьої особи подав письмовий висновок Органу опіки та піклування Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації щодо доцільності визначення місця проживання дитини та клопотання про розгляд справи у відсутність представника Служби у справах дітей. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м.Донецьку, актовий запис № 291. Відповідно до рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24.07.2017 р. шлюб між сторонами було розірвано. У шлюбі у сторін народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Як встановлено в ході судового розгляду будь-яке рішення з приводу визначення місця проживання дитини після розірвання шлюбу між сторонами не приймалось, угода між батьками з даного приводу не укладалась. Мати звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з нею. З висновку Органу опіки та піклування Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації вбачається, що працівниками Служби у справах дітей здійснено виїзд за місцем проживання дитини за адресою: [ADDRESS] , оглянуто соціально-побутові умови проживання дитини, проведено бесіду з матір`ю, встановлено та з`ясовано, що умови для проживання та виховання малолітньої [PERSON] , [INFO] , створено належним чином. Батько подав заяву до Служби у справах дітей, в якій висловив свою згоду щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю. Органом опіку та піклування Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації надано висновок про доцільність визначення місця проживання [PERSON] разом з матір`ю - [PERSON] . Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно враховувати найкращі інтереси дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З урахування викладеного, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, її сталі соціальні зв`язки з матір`ю, місце навчання, психологічний стан, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, суд приходить до висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved