Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

В червні 2022 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за розпискою від 04.09.2020 року. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 04.09.2020 позивачка [PERSON] передала відповідачу [PERSON] грошові кошти на загальну суму 7\~200,00 (сім тисяч двісті доларів США), які відповідач зобов`язався повернути позивачці до 02.12.2020 року, що підтверджується відповідною розпискою. Проте відповідач умови договору не виконав, у вказаний термін грошові кошти не повернув. 22.06.2021 року позивачкою було направлено відповідачу претензію про повернення отриманих грошових коштів. На претензію відповідач не відреагував, коштів не повернув. 06.07.2021 року позивачка звернулась до Тернопільської окружної обласної прокуратури із заявою про вчинення кримінального правопорушення, за фактом розгляду якої було відкрито кримінальне провадження № 42021212050000053 від 07.07.2021 року. За викладених обставин позивачка була змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Просить суд стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 219\~567, 15 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 2\~195, 67 грн. Ухвалою суду від 21 червня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи. Представник позивача ? адвокат Сагайдак В.В. надав суду заяву в якій просив розглянути справу у його відсутність та у відсутність позивача, не заперечував проти ухвалення заочного рішення, просив позов задовольнити з підстав викладених у ньому. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відзив на позов не надав, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність від нього не надходило. Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, відповідно до положень ч. 8 ст. 178, ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди представника позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно статей 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 04.09.2020 року відповідач [PERSON] взяв в борг у позивачки [PERSON] грошові кошти у загальному розмірі 7\~200 (сім тисяч двісті доларів США), які зобов`язався повернути у строк до 02.12.2020 року. Розписка була написана власноруч відповідачем. З метою досудового врегулювання спору 22.06.2021 року позивачкою було направлено на адресу відповідача претензію з вимогою повернути отримані грошові кошти, копія якої міститься в матеріалах справи. (а.с. 13) Згідно із копією Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань та копією повідомлення Тернопільської окружної прокуратури (вих. № 6510ВИХ-21 від 08.07.2021), 06.07.2021 року позивачка звернулась до Тернопільської окружної прокуратури із заявою про вчинення щодо неї кримінального правопорушення, за фактом розгляду якої було внесено відомості до ЄРДР та відкрито кримінальне провадження № 42021212050000053 від 07.07.2021 року. (а.с. 14) На підставі ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором . Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За статтею 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Суд зазначає, що наявність розписки (чи іншого боргового документа) у боржника підтверджує виконання ним своїх обов`язків. Відповідно ж наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про невиконання боржником свого обов`язку, в тому числі і щодо повернення боргу. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики та його умов. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем було належним чином доведено та підтверджено матеріалами справи факт передачі [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 7\~200,00 (сім тисяч двісті доларів США) на підставі розписки від 04.09.2020 року. Натомість, суд зазначає, що [PERSON] не надав суду доказів на підтвердження проведення ним з позивачем будь-якого розрахунку по такому договору позики від 04.09.2020 року. Крім того, позивачем було здійснено спробу досудового врегулювання спору шляхом звернення до відповідача з претензію, що містила вимогу повернення отриманих відповідачем коштів (а.с. 13), однак вказана претензія відповідачем була проігнорована. За ст. 524 ЦК зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Натомість, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, суд погоджується з розрахунками позивача щодо непогашеної суми боргу у гривневому еквіваленті станом на 02.05.2022 року в розмірі 210\~635,28 грн. (згідно офіційного курсу гривні до долара США). Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму за ст. 625 ЦК. Згідно зі ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд зазначає, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц. Дослідивши наданий суду позивачем розрахунок 3% річних на заборгованість відповідача в розмірі 210\~635,28 грн. за період з 03.12.2020 по 02.05.2022 року, що становить 8\~931,87 грн., суд погоджується повністю, оскільки він відповідає положенням ч. 2 ст. 625 ЦК. Таким чином, суд вважає встановленим, що відповідач своїх зобов`язань за розпискою не виконав, грошових коштів отриманих у борг за розпискою від 04 вересня 2020 року у строк та в порядку, що в ній встановлені, позивачу не повернув, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума боргу в розмірі 219\~567,15 грн. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому понесені позивачкою витрати по сплаті судового збору у розмірі 2195,67 грн. (а.с.17) також належить стягнути з відповідача на її користь. На підставі викладеного та

Outcome: approved