Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вони з відповідачем перебували у шлюбі з 16.11.2011 року, який було розірвано рішенням Глибоцького районного суду від 16.07.2020 року. Вказує на те, що за час шлюбу ними було набуто майно в розумінні ст. 60 СК України, зокрема, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] що було оформлене на ім`я відповідача [PERSON] . Посилається на те, що після розірвання шлюбу, вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо поділу вказаного спільного майна. Тому просить суд, ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на 1/2 частку спірного майна, як майна спільної сумісної власності подружжя. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що майно по [ADDRESS] , яке просить поділити позивачка є його особистою власністю, так як збудоване ним до шлюбу, зокрема на земельній ділянці подарованій йому його матір`ю та сусідом [PERSON] в повному об`ємі за його власні кошти. Вказував на те, що позивачка не брала будь - якої участі у його будівництві. Атому просив суд відмовити у задоволенні первісного позову, посилаючись на його безпідставність та просив його позов задовольнити, визнати спірне майно його особистою власністю. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві. Зустрічний позов позивачка не визнала, просила суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на його безпідставність та недоведеність. При цьому позивачка пояснила, що вона з відповідачем одружилася у 2011 році, після одруження розпочали будівництво житлового будинку. У них народилося двоє дітей, менший є інвалідом дитинства. Вказувала на те, що протягом подружнього життя вона постійно була зайнята доглядом дітей, домашніми справами, доглядала худобу, продавала на ринку молочні продукти також певний час до народження дітей займалася пошиттям весільних суконь. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали просили суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на його безпідставність та недоведеність. Поданий зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені у ньому. Також заперечували участь позивачки у будівництві житлового будинку, вказуючи на те, що вона апріорі не могла брати участь у його будівництві, так як будь - яких коштів вона не мала, так як ніде не працювала, заощаджень не мала, а будинок був збудований ще до укладення шлюбу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов слід задовольнити повністю, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18). Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. У пункті 23 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як вбачається з ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Судом встановлено, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 16.11.2011 року, який був розірваний рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16.07.2020 року. При цьому встановлено, що сторони спільно припинили проживати з липня 2019 року, на що вказувала позивачка при розірванні шлюбу та посилався відповідач, подаючи зустрічний позов. Встановлено, що відповідач [PERSON] на підставі договору дарування від 17.09.2010 року укладеного між ним та [PERSON] набув право власності на земельну ділянку кадастровий номер 7321080500:01:002:0736 площею 0,0165 га в [ADDRESS]. Крім того, останній на підставі договору дарування від 06.09.2010 року укладеного між ним та його матір`ю [PERSON] набув право власності на земельну ділянку кадастровий номер 7321080500:01:002:0739 площею 0,0834 га в [ADDRESS]. Крім того, встановлено, що рішенням Валякузьминської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 29.09.2010 року відповідачу [PERSON] надано дозвіл на будівництво житлового будинку по [ADDRESS] . 10 листопада 2010 року відповідач [PERSON] подав повідомлення до ДАБК в Чернівецькій області про початок виконання будівельних робіт, а саме житлового будинку та господарських будівель та споруд загальною площею 95,55 метрів квадратичних, відповідно до проектної документації. 17.10.2019 року за № ЧВ 181192902407 зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації [PERSON] управлінням державної архітектурно - будівельної інспекцією у Чернівецькій області у Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, об`єкта «Будівництво житлового будинку [ADDRESS] ». 23.10.2019 року за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на житловий будинок по [ADDRESS] , площею 121,3 кв. м. на земельній ділянці, кадастровий номер 7321080500:01:002:0739. Згідно технічного паспорта на житловий будинок по [ADDRESS] , виготовленого станом на 22.08.2019 року, житловий будинок, підвальний поверх тамбур та колодязь збудовані у 2012 році. При цьому у вказаному паспорті інженером поставлено відмітку про те, що за результатами технічного обстеження об`єкта встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації. Встановлено, що на час реєстрації шлюбу між сторонами на вказаній земельній ділянці був залитий фундамент, що підтвердили свідки [PERSON] , [PERSON] в тому числі і [PERSON] , який є рідним братом відповідача. Подальше будівництво спірного майна здійснювалося протягом перебування сторін у шлюбі, що підтверджується показам вказаних свідків та письмовими матеріалами справи. Отже, судом встановлено, що будівництво спірного житлового будинку було проведено сторонами за час їх спільного проживання у шлюбі, а тому виходячи із презумпції спільності майна спірний житловий будинок належить до спільної сумісної власності подружжя, тому підлягає поділу між ними. При цьому слід зазначити, що реєстрація прав на спірне майно лише на одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відхиляючи доводи зустрічного позову [PERSON] суд виходить із наступного. У відповідності до положеньст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених України. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Законодавцем у ст.57 СК України визначено перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Звертаючись до суду із зустрічним позовом відповідач [PERSON] не надав належних та допустимих доказів, які б спростували презумпцію спільної сумісної власності спірного майна. Так, відповідач [PERSON] посилається на те, що будинок є його особистою власністю, так як збудований до укладення шлюбу на його зароблені гроші та кошти, які він отримав від своїх родичів, а його дружина ніяких коштів на будівництво ніколи не давала. Разом з тим, такі посилання є недоведеними належними та допустимими доказами. Як вже зазначалося вище судом встановлено, що майно було збудоване під час перебування сторін у шлюбі. На думку суду самі по собі розписки надані відповідачем [PERSON] про отримані кошти у своєї матері [PERSON] та сестри [PERSON] (причому до укладення шлюбу та до початку будівництва) не дають підстав для висновку про набуття майна за рахунок таких коштів за відсутності інших доказів. В силу ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, віднесення набутого за кошти від заробітної плати одного з подружжя до спільної сумісної власності також презюмується законом та не залежить від відсутності в іншого подружжя доходу. А тому, майно, яке було придбане за рахунок заробітної плати, доходів одного із подружжя є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому слід зазначити, що позивачка займалася веденням домашнього господарства, зокрема, у подружжя було двоє дітей, один з яких є інвалідом дитинства. Суд критично оцінує покази свідків [PERSON] , яка є рідною сестрою [PERSON] та матері [PERSON] про те, що майно повністю було збудоване до укладення шлюбу між сторонами, оскільки вони суперечать письмовим доказам та показам свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , щодо встановлених обставин справи судом. Не є на думку суду і достовірними доказами проведення будівництва [PERSON] спірного житлового будинку виключно до укладення шлюбу та за його власні кошти надані останнім накладні, акти, товарні чеки, оскільки вони видані або на ім`я інших осіб як то [PERSON] , чи [PERSON] , або взагалі не містять будь - якої прив`язки до відповідача. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд виходить із наступного. ч.1 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем стягується 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ціна позову в частині майнових позовних вимог складає 750 084 грн., оскільки позивачка просить визнати за собою 1/2 частку вказаного майна, ціна її позову буде складати 375042 грн. Отже сума судового збору за позовні вимоги майнового характеру складає 3 750,42 грн., що було сплачено позивачем, а тому з відповідача на користь позивачки слід стягнути сплачену нею суму судового збору у розмірі 3 750,42 грн.

Outcome: approved