Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить суд стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України в рахунок відшкодування шкоди, завданої злочином\~ 809 386,43 грн. І. Позиція сторін у справі. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14.03.2012 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, згідно якого [PERSON] на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, з метою\~ заподіяння тілесних ушкоджень, наніс кілька ударів рукою по тулубу [PERSON] , спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді двохмоментного розриву селезінки, внутрішньочеревну кровотечу.\~ Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.03.2013 року було частково задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь позивача моральну шкоду в розмірі 400 000,00 грн, рішенням Апеляційного суду Київської області від 16.07.2013 року рішення суду першої інстанції змінено та зменшено розмір відшкодування моральної шкоди до 250 000,00 грн. На виконання вказаного рішення суду було видано виконавчий лист, який був поданий для примусового виконання до районного відділу ДВС Білоцерківського МРУЮ. За період 2013-2021 років органом державної виконавчої служби вжито всіх заходів, направлених на виконання рішення суду, однак неодноразово було встановлено, що боржник [PERSON] є неплатоспроможним та в нього відсутнє\~ майно, на яке може бути звернено стягнення. На даний час\~ на примусовому виконанні з 30.07.2021 року виконавчий лист не перебуває, оригінал цього виконавчого листа знаходиться у позивача. Згідно відмітки державного виконавця у виконавчому листі, залишок боргу складав 240 752,68 грн (станом на 30.07.2021 року). Позивач вважає, що через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, шкоду, відповідно до ч.2 ст. 1177 ЦК України повинна компенсувати Держава Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України. Також позивач зазначає, що згідно ст.625 ЦК України Держава Україна повинна сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення,\~ з 01.08.2013 року по 31.05.2022 року, згідно якого розмір заборгованості з врахуванням індексу інфляції складає 831 391,23 грн. (240752,68*345,33 % індекс інфляції).\~ Тому, позивач просить суд стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету на його користь\~ 809 386,43 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої злочином. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Заперечуючи позов, представник Державної казначейської служби України Жилін О.Ф. подав відзив, в якому зазначив, що позивачем в своїх обґрунтуваннях та доводах, що наведені в позовній заяві, безпідставно та необґрунтовано зроблено висновок щодо можливості стягнення на його користь коштів Державного бюджету України в рахунок відшкодування шкоди, завданої злочином. Відповідно до положень статті 1177 ЦК України передбачена можливість компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, за рахунок Державного бюджету України виключно у випадках та порядку, передбачених законом. Проте на даний час у національному законодавстві відсутній відповідний нормативно-правовий акт, який визначає такий порядок відшкодування шкоди. Порядок що містить процедуру присудження та сплати відшкодування, має бути встановлений окремим законом, який не було прийнято до цього часу. За відсутності закону, який формулює такі положення, ніяке право на компенсацію не може виникнути, оскільки заявник не може стверджувати, що він мав «законне сподівання» одержання будь-яких конкретних сум. Відповідач вказує, що третя особа не забезпечила виконання судового рішення через відсутність у боржника майна, що не може бути безумовною підставою для покладання на державу відповідальності за шкоду, завдану конкретними особами, на підставі ст.1177 ЦК України. Позивач не скористався правом повторного звернення до державного виконавця для перевірки майна боржника, не оскаржив дії/ бездіяльність державного виконавця, якщо вважає що неналежно виконується\~ судове рішення. Також відповідач у відзиві\~ зазначає, що помилковим та необгрунтованим є посилання позивача на статтю 625 ЦК України, оскільки саме боржник (суб`єкт, який прострочив виконання грошового зобов`язання) повинен нести відповідальність. Відповідач звертає увагу, що у 2021 році позивач звертався до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про перерахунок боргу на користь позивача у зв`язку з інфляцією. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі № 357/12041/21 від 08.11.20211 вказана позовна заява була повернута у зв`язку з несплатою позивачем судового збору. Також відповідач вказує, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем, оскільки, як зазначив Конституційний суд України у рішенні від 03.10.2001 № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою,\~ державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. Таким чином, відповідач жодних прав та інтересів позивача не порушував, не вступав у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдав (до того ж сам позивач не вказує на відповідача як на порушника своїх прав), а тому, відповідач\~ просить суд\~ відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Третя особа Білоцерківський відділ ДВС у Білоцерківському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) в судове засідання свого представника не направили, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, жодних заяв, клопотань до суду не подали. ІІ. Процесуальні\~ дії та рішення у справі. Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 07.07.2022 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі в загальному порядку, призначив справу до підготовчого засідання. (а.с. 30-31) 08.08.2022 року на адресу суду надійшов відзив Державної казначейської служби України (а.с. 36-42). 23.08.2022 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Суд, з`ясувавши позицію часників судового процесу, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані та надані докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення. ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своїм вироком від 14.03.2012 року визнав винним [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України і призначив покарання у виді п`яти років позбавлення волі, на підставі ст. 75,76 КК України звільнив [PERSON] від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки. [PERSON] був визнаний по цій кримінальній справі потерпілим.(а.с. 10-14) Вказаний вирок суду набрав законної сили 01.04.2014 року. Встановлено, що позивач звернувся до суджу з цивільним поз0овом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своїм рішенням від 04.03.2013 року по справі № 1003/16004/12\~ стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 400 000 грн. та судові витрати по справі.\~ (а.с. 15-17) Рішенням Апеляційного суду Київської області від 16.07.2013 по справі №1003/16004/12 рішення суду першої інстанції змінено в частині визначення розміру стягнення з [PERSON] , а саме зменшено розмір моральної шкоди з 400 000,00 грн. до 250 000,00 грн. (а.с. 18-20) На виконання вказаного рішення суду по справі № 1003/16004/12, 08.08.2013 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області видав виконавчий лист, який перебував на примусовому\~ виконанні. Встановлено, що 30.07.2021 державним виконавцем Білоцерківського районного відділу ДВС ЦМУ МЮ (м.Київ) Шульгою М.Ю. було\~ встановлено відсутність майна, належного на праві власності боржнику [PERSON] , заходи здійснені щодо розшуку майна виявилися без результативними, згідно відповіді Білоцерківської ОДПІ боржник як ФОП не значиться, рахунки в банківських установах відсутні, місце роботи боржника не виявлено, а тому державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу.\~ (а.с.22) Судом встановлено, що з 30.07.2021 року [PERSON] не подавав до ДВС на примусове виконання зазначеного виконавчого документу для виконання рішення суду. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Пунктом 8 статті 7 Бюджетного кодексу України (далі -БК України) затверджено принцип цільового використання коштів, зокрема, бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями. Державна казначейська служба України діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215(далі - Положення). Відповідно до Положення Державна казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування державного та місцевих бюджетів на основі ведення єдиного казначейського рахунка та управління наявними фінансовими ресурсами, що ним обліковуються. Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади. Тобто, казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини першої статті 2 ЦК України. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормами статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Положення цієї статті передбачають можливість компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, за рахунок Державного бюджету України виключно у випадках та порядку, передбачених законом. Проте, на теперішній час у національному законодавстві відсутній відповідний нормативно-правовий акт, який визначає такий порядок відшкодування шкоди. В ухвалі Європейського суду з прав людини від 30 вересня 2014 року у справі "Петро Якович Петльований проти України", заява № 54904/08, суд зауважив, що відповідно до ЦК України питання державної компенсації жертвам злочину врегульовано таким чином, що будь-яка вимога про таку компенсацію є умовною. Зокрема, умови, передбачені у статті 1177 ЦК України, полягають у тому, що вони мають бути встановлені окремим законом, який не було прийнято до цього часу. Такий закон має також містити процедуру присудження та сплати компенсації. Ясно видно з цих застережень, що право на компенсацію з боку держави жертвам злочину, передбачене вищевказаною статтею ЦК України, ніколи не було призначене, щоб бути безумовним. Практика національних судів підтверджує, що за відсутності закону, який формулює такі положення, право на компенсацію не може виникнути згідно статті 1177 ЦК України, як окремо взятої. За відсутності закону, який формулює такі положення, ніяке право на компенсацію не може виникнути, оскільки заявник не може стверджувати, що він мав «законне сподівання» одержання будь-яких конкретних сум. Механізм відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України на сьогодні законодавчо визначений Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду". Водночас цей Закон передбачає можливість відшкодування шкоди, завданої правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України лише у випадку, коли правопорушення вчинено спеціальним суб`єктом (правоохоронним органом, органом прокуратури, судом) і набуло вигляду незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою тощо. Порядок відшкодування шкоди потерпілим від злочину за рахунок коштів Державного бюджету України законом не визначений. Та обставина, що державний виконавець не забезпечив виконання судового рішення через відсутність у боржника майна, не може бути безумовною підставою для покладення на державу відповідальності за шкоду, завдану конкретною особою, на підставі статті 1177 ЦК України. Крім того,\~ [PERSON] не скористався правом повторного звернення до державного виконавця для перевірки майна боржника, не оскаржив дії/бездіяльність державного виконавця, якщо вважає, що неналежно виконується судове рішення. Позивач упереджено вважає, що рішення суду не може бути виконано в майбутньому та не подає повторно виконавчий лист на виконання, оскільки тривалий час не відбулося таке виконання. В разі зміни майнового стану боржника стягувач відповідно до ч. 5 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" має право повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, установлених статтею 12 цього Закону. Зазначених положень закону позивач не дотримався і у справі відсутні відомості про те, що [PERSON] протягом останнього року звертався до державної виконавчої служби для повторної перевірки майнового стану боржника. При цьому відсутні відомості про оскарження бездіяльності державного виконавця у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі №720/1607/16-ц від 07 листопада 2018 року та у справі № 720/412/16-ц від 24 червня 2019 року. Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника, відомості про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю його виконання відсутні. Невиплачені позивачу кошти на виконання судового рішення, ухваленого на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1177 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах: від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325 св 18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090 св 19) та від 03 червня 2020 року у справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856 св 18), від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17 (провадження № 61-20203 св 19), від 01.09.2021 року у справі № № 554/10055/20 (провадження № 61-7911 св 21). Таким чином, оскільки розмір збитків, які позивач просить стягнути з відповідача, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судових рішень, ухваленого на його користь, то ці кошти не є шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1177 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] до держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, оскільки держава Україна не гарантує безумовного права потерпілого на відшкодування шкоди, завданої злочином, а умови і порядок відшкодування такої шкоди державою не визначені, отже [PERSON] не мав законних сподівань на отримання вказаного відшкодування. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскільки\~ позовні вимоги\~ не підлягають до задоволення, то в силу ст. 141 ЦПК Укпраїни, судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, покладаються на позивача.\~

Outcome: dismissed