Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-04 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з позовом до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу, в якому просить суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 21 квітня 2008 року № 11336565000, укладений між Акціонерним товариством «УКРСИББАНК» та [PERSON] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21 квітня 2008 року між Акціонерним інноваційним банком «УкрСиббанк» (код ЄДРПОУ: 09807750, наразі - Акціонерне товариство "УКРСИББАНК") - банк, в особі начальника відділення №435 АКІБ «УкрСиббанк» Чеботар Вікторії Вікторівни та [PERSON] - позичальник, укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11336565000. Відповідно до умов договору банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти в сумі 34300,00 дол. США та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, зазначених договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 173215 грн. за курсом Національного банку України на день підписання договору. Надання кредиту здійснюється з 21.04.2008 року та позичальник зобов`язується повернути кредит у повному обсязі не пізніше 21 квітня 2015 року. Строк сплати кредиту та нарахованих процентів: 21 числа кожного місяця, наступного за тим, за яким видано кредит. Цільове призначення кредиту для особистих потреб позичальника, а саме на придбання автомобіля. Починаючи з 21 квітня 2008 року, з моменту укладання договору № 11336565000, вона виконувала обов`язки згідно з даним договором без порушень та в повному обсязі, а саме: використовувала кредит на зазначені в договорі цілі; вчасно повертала суму кредиту; не робила жодних дій без письмової згоди банку, які б мали негативно сприяти на спроможність [PERSON] повертати суму кредиту вчасно і обсязі, який передбачено договором. 06 червня 2014 року АТ «УКРСИББАНК» звернувся до [PERSON] з вимогою за № 30-11/12319 про погашення простроченої заборгованості, а саме: 7924,30 дол. США - прострочена заборгованість; 967,28 дол. США - прострочена заборгованість по процентам, протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного листа. 20.04.2015 року між АТ «УКРСИББАНК» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» укладено Договір факторингу № 17, відповідно до якого новим кредитором у зобов`язанні, що оскаржується позивачем (Договорі про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу № 11336565000), стало ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ». При цьому зазначає, що при укладанні кредитного договору, були порушені вимоги чинного законодавства України та права позивача, як споживача на ринку фінансових послуг, дане порушення здійснене з боку відповідача. Вона (позивач) звернулася до відповідача для отримання кредиту, співробітники відповідача при наданні консультаційних послуг з приводу отримання кредиту, запевнили її в стабільності національної валюти України та рекомендували отримувати кредит в доларах США, мотивуючи це тим фактом, що відсоткова ставка при отримані кредиту в доларах США, значно менша, виставляючи даний факт як вигідний з фінансової точки зору. Не будучи фахівцем в галузі фінансів чи банківської справи і сприймаючи відповідача (разом зі всіма його представниками та співробітниками), як професійного та порядного надавала послуг на фінансовому ринку України, вона уклала кредитний договір з відповідачем на умовах запропонованих відповідачем, вважаючи, що дані умови на користь [PERSON] та не є завідомо невигідними, а також, що сторони правочину не порушують закону та діють у повній відповідності до чинного законодавства України. Однак, після значного підвищення курсу долара США по відношенню до національної валюти України восени 2008 року, позивач зрозумів, що збоку відповідача був здійснений недобросовісний продаж своїх фінансових послуг. Відтак відповідач не повідомив та не розтлумачив позивачу, як споживачу, усі наявні ризики при користуванні послугою відповідача, а саме існування ризику збільшення курсу валюти, в якій позивач отримуватиме кредит по відношенню до національної валюти України, що суттєво збільшить витрати по обслуговуванню кредиту в разі отримання постійних прибутків в національній валюті України. Як слідує зі змісту кредитного договору, позивач отримав споживчий, а не комерційний кредит, ним не проводилися експортно-імпортні операції та не здійснювались розрахунки у іноземній валюті, а тому й не може отримувати доход у такій валюті, що в свою чергу зумовлює необхідність значного збільшення відшукування фінансових ресурсів на придбання іноземної валюти для продовження виконання зобов`язань за Договором. При цьому вона зовнішньоекономічну діяльність не здійснювала, та відповідно до чинної постанови Правління Національного банку України не могла здійснювати розрахунки в іноземній валюті для забезпечення власних поточних господарських потреб. Відповідні обставини стали причиною звернення до суду з відповідним позовом. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник відповідача в призначене судове засідання не з`явився, однак надав до суду відзив стосовно позову, в задоволенні позову просив відмовити з підстав викладених у відзиві. Окрім того, надав до суду чергове клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на введення воєнного стану в Україні. Розглянувши відповідне клопотання суд дійшов висновку про відсутність поважних причин відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим залишила без задоволення клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи на іншу дату, з огляду на таке. За положеннями ст.10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені серед іншого повноваження судів. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Однак, навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим. Введення в дію воєнного стану на території країни само по собі не може бути поважною причиною для відкладення розгляду справи та неможливості учасників справи прийняти участь у розгляді справи. За наявності відповідних обставин воєнний стан може бути поважною причиною для неможливості прийняти участь у судовому засіданні, але представник відповідача не зазначив жодної такої обставини. Судом враховано, що місце перебування представника відповідача, яке станом на 05.09.2022 року (дата розгляду справи в суді) не входить до зони активних бойових дій. Більш того, представник відповідача, будучи обізнаною про розгляд справи в суді, не виявила бажання скористатись правом прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в порядку, передбаченому ст.212 ЦПК України, чим проявив пасивну процесуальну поведінку. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 07 липня 1989 року по справі "Юніон Аліметаріа Сандерс проти Іспанії", зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виходив із того, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а\~неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.\~Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. З огляду на сьогоднішню ситуацію, яка склалася у м. Одесі, де знаходиться Малиновський районний суд м. Одеси, де не було та не має активних бойових дій, враховуючи, що суд здійснює свою діяльність у штатному режимі, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та не допущення порушення конституційних прав учасників справи на судовий захист, оскільки неодноразове відкладення розгляду справи буде суперечити принципу ефективності судового процесу,\~зважаючи на строки розгляду справи, у відповідності до вимог ст.223 ЦПК України, за відсутності доказів поважності причин неявки представників відповідача, суд протокольно ухвалив\~відмовити у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи до закінчення воєнного стану в Україні і\~проводити розгляд справи за відсутності представника відповідача. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, сповіщений належним чином. Надав суду заяву про слухання справи у його відсутності та просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. Згідно ст.ст.15,16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 4\~ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до приписів\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 21 квітня 2008 року між АКІБ «УКРСИББАНК» (нова назва - АТ «УКРСИББАНК») та [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11336565000, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у сумі 34 300,00 дол. США, що на той час було еквівалентно 173215 грн. В забезпечення умов кредитного договору Банком було прийнято в заставу автомобіль Mitshubishi Pajero, 2008 р.в., держ.номер [NUMBER] . Також Банком було прийнято поруку [PERSON] відповідно до Договору поруки № 198930 від 21.04.2008 р. 20.04.2015 р. між АТ «УКРСИББАНК» та ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» був укладений Договір факторингу № 17, відповідно до умов якого новим кредитором у зобов`язанні, що оскаржується Позивачем, стало ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» В силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Позивачем в судовому засіданні не оспорювався факт отримання грошових коштів від АТ «УкрСиббанк» на загальну суму 34300 дол. США. За змістом статей\~11,\~18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів»\~застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.\~\~Споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Однак в матеріалах справи відсутні будь-які заяви [PERSON] до банку про відкликання своєї згоди на укладення спірного договору, та у неї не виникало ніяких заперечень з часу укладення договору (21.04.2008р.) і до дати подання відповідного позову (22.12.2021р.). Судом встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Також було надано і інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, відсутні правові підстави щодо визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним відповідно до положень частини першої\~статті 230 ЦК України\~як укладеного унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей\~11,\~18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними; позивач не навела доказів щодо введення її в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписала.\~\~\~\~\~ Щодо посилань на укладення оспорюваного договору в іноземній валюті, курс якої значно підвищився, що призвело до істотної зміни становища [PERSON] , суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до частини другої\~статті 652 ЦК України\~у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане, оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавством не встановлена. Згідно 1.1. розділу 1 Договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11336565000 позичальник, укладаючи Договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов Договору, внаслідок чого може виникнути в доплаті Позичальником за рахунок власних коштів повної вартості продукції (товару/робіт/послуг, які останній придбаває за рахунок кредитних коштів Банку. Відповідно до\~статті 36 Закону України «Про Національний банк України»\~офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій\~статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Згідно з Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку офіційного курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про курси іноземних валют станом на останню дату. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Виходячи із змісту статей\~1046,\~1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики не покладається на позикодавця, тобто таку відповідальність несе саме позичальник. Таким чином, посилання [PERSON] на укладення вказаного договору в іноземній валюті, курс якої значно підвищився, що призвело до істотної зміни становища позичальника не заслуговують на увагу. Зазначений висновок узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 05.08.2020р. (справа №302/1140/16-ц) та у постанові Верховного Суду від 05.08.2020р. (справа №766/1980/16-ц) Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За умовами статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватися будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте лише істотна зміна обставин визнається підставою для пред`явлення вимоги про розірвання договору. Зміна обставин вважається істотною тільки тоді, коли вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не укладали би договору або уклали його на інших умовах. Згідно\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Стаття 19 Закону встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Переконливих та істотних доводів щодо несправедливості умов кредитного договору, існування суттєвого дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін на шкоду споживачеві, позивачем не наведено. Окрім іншого слід зазначити, що Законом України «Про захист прав споживачів»\~передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з часу отримання копії примірника договору не скористалася та продовжувала користуватися кредитними коштами. З урахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В силу вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Положеннями ч. 2 ст.78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.(ст.79 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч.6 ст.81 ЦПК). Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до вимог\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00,§ 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Таким чином, з урахуванням вищевикладеного суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed