Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-13 00:00:00

У березні 2015 року позивачі через свого представника звернулися до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] за участі третіх осіб, в якому просили: 1) визнати недійсним Договір від 10 листопада 2005 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , дарування 70/600 частин квартири, частин квартири номер [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В., зареєстрованим в реєстрі за номером 4500. 2) визнати недійсним Договір від 18 грудня 2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , дарування 70/600 частин квартири, частин квартири номер [ADDRESS] . 3) визнати недійсним Договір № 357 від 18 грудня 2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , дарування 70/600 частин квартири, частин квартири номер [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олефіренко К.М. 4) визнати недійсним Договір № 52 від 21 січня 2011 року дарування 70/600 частин квартири, частин квартири номер [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олефіренко К.М. В обґрунтування свої позовних вимог вказують, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 29 липня 2004 р., виданого відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації, квартира [ADDRESS] , після її приватизації, стала належати на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] , прізвище змінено у зв`язку із шлюбом), [PERSON] та [PERSON] . Здійснення поділу або виділення в натурі майна що є у спільній сумісній власності між співвласниками не здійснювалось. Жодні домовленості або рішення суду в даному питанні відсутні. Однак, у грудні 2014 року Позивачі дізналися про те, що частина майна, що перебувала у спільній сумісній власності відповідно до Свідоцтва про право власності, подарована [PERSON] [PERSON] , а згодом передаровано [PERSON] за оскаржуваними договорами дарування. Зазначають, що користування майном, що знаходиться у спільній сумісній власності, здійснюється спільно, а розпорядження - за згодою всіх співвласників. При цьому, згода співвласників на вчинення такого правочину, як дарування, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Дана згода фактично є наданням і підтвердженням повноважень на розпорядження спільною сумісною власністю. Позивачі не надавали письмової згоди, яка б була посвідчена нотаріально, на вчинення оспорюваних правочинів дарування об`єкту (частини, яка не виділена належним чином) спільної сумісної власності, а отже оскаржувані договори дарування вчинені без відома та згоди співвласників, що порушує положення Цивільного кодексу України, суперечить інтересам і моральним засадам співвласників спірного сумісного майна, порушує правовий порядок держави і суспільства та його моральним засадам. Крім того, у складі співвласників спірної квартирі перебували неповнолітні діти, однак не отримано згоди органу опіки та піклування на вчинення оскаржуваних правочинів. Ухвалою суду від 08 квітня 2015 року відкрито провадження у справі, відповідачам надано встановлений законом строк для подання заперечень на позовну заяву. Ухвалою суду від 03 березня 2017 року задоволено клопотання сторони позивачів про забезпечення доказів, шляхом витребування у: - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу - Грицаєнка Василя Васильовича належно завіреної копії договору дарування від 10.11.2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] ., зареєстрованого в реєстрі за номером №4500 та копії документів на підставі яких його було посвідчено; - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу - Олефіренко Катерини Миколаївни належно завіреної копії договору дарування від 18.12.2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та копії документів на підставі яких його було посвідчено; - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу - Олефіренко Катерини Миколаївни належно завіреної копії договору дарування №357 від 18.12.2010 року (запис №1 Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої 14.03.2015 року), укладеного між [PERSON] та [PERSON] та копії документів на підставі яких його було посвідчено; - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу - Олефіренко Катерини Миколаївни належно завіреної копії договору дарування №357 від 18.12.2010 року (запис №2 Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої 14.03.2015 року), укладеного між [PERSON] та [PERSON] та копії документів на підставі яких його було посвідчено; - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу - Олефіренко Катерини Миколаївни належно завіреної копії договору дарування від 21.01.2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за №52 та копії документів на підставі яких його було посвідчено. 4 грудня 2017 року розпорядженням керівника апарату Подільського районного суду м. Києва № 3188 призначено повторний автоматизований розподіл даної справи на підставі п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, в результаті якого справу розподілено судді Супрун Г.Б. 02 листопада 2018 року розпорядженням керівника апарату Подільського районного суду м. Києва № 1091 було призначено повторний автоматизований розподіл даної справи на підставі п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, в результаті якого справу розподілено судді Войтенко Т.В. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 09.11.2018 справу прийнято до провадження у складі головуючого судді Войтенко Т.В та ухвалено здійснювати розглядати за правилами загального позовного провадження. 22 січня 2021 року розпорядженням керівника апарату Подільського районного суду м. Києва № 464 було призначено повторний автоматизований розподіл даної справи на підставі п. 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, в результаті якого справу розподілено судді Головчаку М.М. Ухвалою суду від 25 січня 2021 року справу прийняти до провадження Подільського районного суду м. Києва у складі головуючого судді Головчака М.М. та здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження. 24 липня 2019 року [PERSON] , який був відповідачем у справі, помер, про що 24 липня 2019 року складено відповідний актовий запис №12500, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Спадкоємцями [PERSON] на частку квартири (70/600) [ADDRESS] у рівних частинах стали його малолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 23.02.2021, посвідченими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою В.М., зареєстровані у реєстрі за №№139, 140. Протокольною ухвалою Подільського районного суду міста Києва у порядку, встановленому статтею 55 Цивільного процесуального кодексу України залучено правонаступника [PERSON] - [PERSON] , яка перебувала з [PERSON] у офіційному шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції в місті Києві 05.09.2008 на підставі запису у Книзі реєстрації шлюбів №928, та є законним представником їх спільних малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 01 квітня 2021 року до участі у справі залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Службу у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації. Представником правонаступника відповідача [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому вказує, що у 2004 році була здійснена приватизація нерухомого майна по [ADDRESS] , відповідно до свідоцтва про право власності кожен із співвласників отримав право власності на майно в рівних долях (частках), про що прямо вказано у свідоцтві, що свідчить про фактичну спільну часткову власність з визначенням часток. При цьому, свідоцтво про право власності саме по собі не породжує виникнення права власності, а лише фіксує факт наявності відповідного права. Зазначає, що поняття «визначення частки» і «виділення частки в натурі» є різними за своїм змістом правовими поняттями, та частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом правочину без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна (постанова ВП ВС у справі № 367/6231/16-ц від 15 січня 2020 р.) Таким чином, [PERSON] мав повне право самостійно розпорядитися своєю частою у праві спільної власності, в тому числі її дарування. Також зазначає, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. В той же час, [PERSON] розпорядився виключно своєю часткою у спільній власності, розмір якої визначено безпосередньо свідоцтвом про право власності від 29.07.2004, що виключає порушення суб`єктивних прав або інтересів будь-кого із Позивачів, а отже виключає можливість визнання правочину дарування недійсним. В спірному ж випадку, ініціювання процедури визнання недійним договору зі спливом більш ніж 9 років, свідчить про намагання протиправно заволодіти часткою співвласника, що вже помер всупереч висловленого за життя волевиявлення. Відповідач вказує, що вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним мають бути, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Разом з тим, [PERSON] помер, що не є спірною обставиною для сторін та, відповідно, досягти цілей приведення сторін у становище, яке існувало до вчинення правочину неможливо. В той же час, власне волевиявлення про передачу своєї частки у спільному майні саме [PERSON] , [PERSON] висловив двічі: спочатку фактом складання заповіту 16.08.2005р. (т. 1 а.с. 73), а вже потім укладанням договору дарування від 10.11.2005. Окремо Відповідач звернув увагу на той факт, що предметом позову є декілька правочинів дарування, а майно відчужувалось декілька разів та наразі успадковане малолітніми дітьки. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову. Таким чином, Позивачами обрано невірний спосіб захисту свого порушеного прав, що в силу закону та правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 13.12.2021 підготовче провадження у справі було закрите. Суд, вивчивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов наступних висновків. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 29 липня 2004 р., виданого відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації (т.1 а.с. 7-8), квартира [ADDRESS] , після її приватизації, стала належати на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] , прізвище змінено у зв`язку із шлюбом), [PERSON] та [PERSON] у рівних долях. На підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В. 16.08.2005, зареєстрованого у реєстрі за №3194 (т. 1 а.с.73) [PERSON] заповів все належне йому майно [PERSON] . Відповідно до договору від 10 листопада 2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В., зареєстрованим в реєстрі за номером 4500 (т.1 а.с. 74-75) останньому подаровано 70/600 частин квартири номер [ADDRESS] . В подальшому, спірні 70/600 частин квартири номер [ADDRESS] відчуджувались ще декілька разів та були успадковані малолітніми дітьми [PERSON] - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у рівних частинах, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 23.02.2021, посвідченими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою В.М., зареєстровані у реєстрі за №№139, 140. Законним представником малолітніх є їх мати - [PERSON] . Оцінюючи доводи сторін, суд враховує, що статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Так, для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Визнання правочину недійсним врегульовано статтями 203,215 ЦК України. Частиною ч. 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Так при вирішенні спору суду необхідно враховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту: чи призведе це до тієї кінцевої мети, яке прагне досягнути позивач, звертаючись до суду. Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. (Постанова Першої судової палати КЦС ВС від 15 травня 2019 року, справа № 462/5804/16-ц, провадження № 61-39342св18) Стаття 216 ЦК України визначає правові наслідки недійсності правочину. При цьому, пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Вищевказана позиція підтримується і новоствореним Верховним Судом, зокрема, у постанові від 30.11.2021 у справі № 179/645/20. Таким чином, обраний позивачами в цій справі спосіб захисту порушеного права - шляхом визнання недійсними як першого договору дарування, так і договорів із наступними власниками, - не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивачки, оскільки, за загальним правилом, наслідком встановлення судом недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договорів щодо відчуження спірного майна недійсними, по-перше, не є законним способом захисту порушеного права, а по-друге, не матиме наслідком повернення частки у праві її власнику, а тому не відновить їх порушеного права власності, оскільки таке право власності в порядку реституції мало б бути повернуто саме продавцю квартиру [PERSON] , який помер (при цьому, у матеріалах справи є копія заповіту, за [PERSON] все належне йому майно заповідав [PERSON] ). На час вирішення спору судом, право власності на спірне майно зареєстроване за малолітніми дітьми, позовних вимог до яких позивачами не заявлено і рішення у даній справі не матиме правовим наслідком позбавлення їх права власності на спірну квартиру. Як вбачається із позову, вимоги позивачів мотивовані необхідністю визнання недійсними також всіх наступних договорів дарування, що не відповідає статті 216 ЦК України. Враховуючи вищевикладену позицію, відповідно до якої не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину, суд погоджується із позицією відповідача, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, що в силу закону та правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Згідно ст.ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed