Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

Позивач у липні 2022 року звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача проценти згідно п. 4.3. Договору позики за період з 01.01.2021 року по 23.02.2022 року у розмірі 46538,90 гривень, інфляційні втрати за період з вересня 2019 року по січень 2022 року у розмірі 2755,43 гривень, а всього 49294,33 гривень. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 30 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти в сумі 15000,00 гривень на засадах строковості, платності та забезпеченості. З огляду на невиконання своїх зобов`язань за договором позивач вимушений був звернутися за захистом порушеного права до суду. 26 березня 2019 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя було ухвалене заочне рішення, яким було стягнуто з відповідача заборгованість за договором позики. Разом з тим, відповідач до теперішнього часу судове рішення не виконав у повному обсязі, через що [PERSON] звернувся до суду. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2022 рокупровадження по справі відкрите, визначено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні позову, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, відзив на позов не надав, у зв`язку з чим, на підставі ч.3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто за його відсутності на підставі доказів, наявних у матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Так судом встановлено, що 30 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідачу було надано позику в сумі 15000,00 гривень зі сплатою процентів у розмірі 96% річних від суми кредиту строком до 30 березня 2020 року. Пунктом 4.3 договору встановлено, що за прострочення позичальником строків сплати, передбачених п. 2.1, 2.6, 4.2, 5.5 цього договору, позичальник згідно ч.2 ст. 625 ЦК України сплачує позикодавцю на його вимогу суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 275 процентів річних від простроченої суми. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2019 року у справі №331/6676/18 стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 30 березня 2018 року сумі 14873,00 гривень, проценти за користування позикою у період з 30 березня 2018 року по 13 грудня 2018 року у розмірі 8822,47 гривень, проценти згідно з п. 4.3 договору позики у розмірі 20832,48 гривень, інфляційні втрати у розмірі 1032,16 гривень, а разом 45560,11 гривень. Наразі рішення суду не виконане. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання передбачені статтями 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема, за статтею 559 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Виходячи зі змісту ст. 610 ЦК України несплата боржником суми боргу вважається порушенням зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, передбачені договором або законом. А згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення (постанова від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/190/18). Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц). За таких обставин позовні вимоги щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] процентів згідно з п. 4.3. Договору позики за період за період з 01.01.2021 року по 23.02.2022 року у розмірі 46538,90 гривень, інфляційних втрат за період з вересня 2019 року по січень 2022 року у розмірі 2755,43 гривень, а всього 49294,33 гривень, є обґрунтованими та підтверджуються розрахунком, який долучений до позову, через що позовні вимоги слід задовольнити. Питання про судові витрати належить вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved