Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

30 грудня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №DNN0GK00000020 від 23 травня 2008 року в розмірі 2932,83 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14 грудня 2021 року складає 78834,47 грн, а також судові витрати. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 23 травня 2008 року між сторонами укладений кредитний договір №DNN0GK00000020, на підставі якого банк надав відповідачеві кредит, за умовами якого позивачем був наданий відповідачу кредит в розмірі 46730 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та порядку, встановлених кредитним договором. Зі своєї сторони, банк виконав всі умови підписаного договору, і надав відповідачу кредит у зазначеному вище розмірі, однак, відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань, своєчасно не сплачував кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого позивач звернувся до приватного нотаріуса, який 29 серпня 2019 року виніс виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідача за вказаним кредитним договором. До сьогодні виконавчий напис нотаріуса не виконаний. Розмір простроченої заборгованості відповідача складає 42631,76 доларів США. Оскільки до сьогодні заборгованість не погашена. Позивач просить стягнути з відповідача відповідно до вимог ст. 625 ЦК України 3 відсотки річних за період з 30 серпня 2019 року по 14 грудня 2021 року, а також судові витрати позивач просить стягнути з відповідача. Відповідачем наданий відзив на позов. У своєму відзиві відповідач посилався на те, що позивачем навмисно прихований факт того, що банк у 2014 році вже звертався з позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором і 08 грудня 2015 року у справі було ухвалене відповідне рішення про стягнення заборгованості. А тому вважає, що позовом стосується тих самих фактів, що вже були предметом розгляду. Що стосується виконавчого напису, то йому взагалі невідомо про наявність такого виконавчого напису. Позивачем не надано доказів пред`явлення виконавчого напису до виконання і т.і.. А іпотечне майно, за вказаним договором - нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , було передано банку ще 28 вересня 2009 року за катом приймання передачі, через те, що після світової кризи 2008 року, він не міг сплачувати відповідні платежі за кредитним договором. Також ним було надана довіреність на продаж вказаного іпотечного майна. Крім того, відповідач заявив про застосування строку позовної давності до вимог кредитора. У задоволенні позовних вимог просив відмовити. Позивачем подана відповідь на відзив, у якій посилаючись на наявність непогашеної відповідачем заборгованості банком нараховано в порядку ст. 625 ЦК України заборгованість за прострочення виконання зобов`язання в сумі 2932.83 доларів США, яку просить стягнути. Щодо постановленого судом у 2015 році рішення, зазначив, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості не звільняє відповідача від відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Щодо застосування строку позовної давності, то зазначив, що зобов`язання відповідачем не виконане, строк позовної давності позивачем не пропущений. Ухвалою суду від 01 лютого 2022 року було прийнято позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін і відкрито провадження у справі. У судове засідання представник позивача не з`явився, але надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, у своїй заяві просив суд розглянути справу за його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити з підстав визначених у відзиві. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши підстави поданої заяви, відзиву та відповіді на відзив. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що 23 травня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] був укладений кредитний договір № DNN0GK00000020. Згідно умов кредитного договору, Відповідачу надані кредитні кошти у сумі 46730,00 доларів США, строком погашення до 23.05.2016р, зі сплатою 15% річних за користування кредитними коштами. Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами к строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до ч. І ст.1054 Цивільного кодексу України, по кредитному договору банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до умов кредитного договору, відповідач зобов`язався щомісячно здійснювати погашення кредиту, згідно Графіку погашення кредитної заборгованості та погашати щомісячно проценти за фактичне користування кредитними коштами. Згідно ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Станом на 01.10.2014 року відповідач свої зобов`язання по погашенню кредитної заборгованості не виконував, у зв`язку з чим його заборгованість склала: 42631,76 доларів США заборгованість за кредитом; 27798,19 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитними коштами; 7477,09 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 99583,98 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 19,31 доларів США штраф (фіксована частина), 8874,55 доларів США штраф (процентна складова), а всього 186384,88 доларів США, що за курсом 12,95 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.10.2014 року складає 2413684,14 грн. Зазначені обставини встановлені рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у цивільній справі № 183/6796/14 від 08 грудня 2015 року, яке набрало законної сили. Вказаним рішенням з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» стягнуто суму заборгованості по кредитному договору № DNN0GK00000020 від 23 травня 2008 року що складається з: 42631,76 доларів США, що еквівалентно - 552081,29 грн. заборгованість за кредитом; 27798,19 доларів США, що еквівалентно 359986,56 грн. заборгованість по процентам за користування кредитними коштами; 7477,09 доларів США, що еквівалентно -96828,32 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 552081,29 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором;19,31 доларів США штраф (фіксована частина), що еквівалентно 250,06 грн; 8874,55 доларів США штраф (процентна складова)?що еквівалентно 114925,42 грн; а всього 1676152,94 грн. Відомостей щодо виконання рішення суду від 08 грудня 2015 року не надано. 29 серпня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. у вказаному кредитному договорі виданий виконавчий напис про звернення предмету іпотеки нерухоме майно - житловий будинок та земельну ділянку. Що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що належать [PERSON] , за рахунок коштів. Отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 380913.79 доларів США, що за курсом НБУ станом на 02 липня 2019 року становить 9982414.57 грн та складається з (заборгованості за кредитом - 42631.76 доларів США; заборгованості за відсотками - 29914,23 долари США; комісія - 8075,03 доларів США, пені - 300292,77 доларів США. Щодо вирішення вимог про нарахування відсотків згідно з частиною другою статті 625 ЦК України Предметом спору є вирішення вимоги про нарахування відсотків згідно з частиною другою статті 625 ЦК України Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 цього Кодексу), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 цього Кодексу). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). У постанові Верховного Суду від 18 лютого 2019 року у справі № 910/21449/17 зазначено, що "4.11. У пункті 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі N 910/1238/17 зауважено, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання визначена законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12). Отже, зміст правової позиції Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 5017/1987/2012). Аналогічну правову позицію викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12. 4.12. Як убачається зі змісту пункту 1.3 договору кредиту плата за користування одержаним кредитом встановлюється у розмірі 9 % річних. Пунктом 7.5 договору передбачено, що за несвоєчасне погашення кредиту позичальник сплачує банку подвійну процентну ставку від встановленої у пункті 1.3 цього договору. Крім того, за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом позичальник сплачує на вимогу банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,2 % від суми простроченої заборгованості за процентами на рахунок банку за курсом Національного банку України на день сплати. Пеня нараховується на суму несплачених своєчасно процентів із розрахунку фактичної кількості прострочених днів, починаючи із дати виникнення простроченої заборгованості і до дати повного її погашення (пункт 8.1 договору) Уповноважена особа Фонду звернулася до суду з вимогою про стягнення заборгованості з прострочених процентів та пені посилаючись на положення статей 526, 1048, 1049, 1054 Цивільного кодексу України і пунктів 1.3, 7.1, 7.5, 8.1 договору кредиту внаслідок порушення відповідачем зобов`язань за цим договором. 4.13. Суди попередніх інстанцій, посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, дійшли висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, а права та інтереси кредитодавця у вказаних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно зі статтями 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статей 525, 526 зазначеного Кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. 4.14. Проте суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості за простроченими процентами і пені та посилаючись лише на постанову Великої палати від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, не врахували законодавчо встановлену можливість нарахування процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, не з`ясували питання, виходячи з положень чинного законодавства та умов договору (пункти 7.5, 8.1 і 9.1) щодо наявності/відсутності у позивача права на нарахування процентів і пені процентів у зв`язку із неправомірним, незаконним користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання, не встановили період нарахування таких процентів в межах позовної давності". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначено, що "статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18)". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) зазначено, що "відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі N 916/190/18 (провадження N 12-302гс18). Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц зазначено, що "згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм". Зазначених висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах суди попередніх інстанцій не врахували, на що посилається заявник у касаційній скарзі, не звернули уваги на суть позовних вимог банку щодо стягнення відсотків, які стосуються не стягнення відсотків як плати за користування кредиту, а стягнення відсотків за частиною другою статті 625 ЦК України у зв`язку з невиконанням зобов`язання за кредитним договором. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення трьох відсотків річних за частиною другою статті 625 ЦК України. Водночас у цій справі необхідно врахувати, що під час розгляду справи в суді відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена, наприклад, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19, пункти 6.43, 6.44). Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)). За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку. З урахуванням наведеного три відсотки річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають стягненню в межах трирічної позовної давності. Статтею 13 ЦПК України визначено, що Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Отже, оскільки позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення відсотків відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦПК України 30 грудня 2021 року, то заявлений ним період з 30 серпня 2019 року по 14 грудня 2021 року (837 днів), тобто період менший ніж 1095 днів у межах позовної давності, а тому стягненню підлягають такі відсотки за вказаний період. У такому випадку суд визначає порядок обчислення трьох відсотків річних за формулою: 1676152,94 грн (сума боргу за судовим наказом від 08 грудня 2015 року) х 837 днів х 3 (розмір відсотків, встановлених частиною другою статті 625 ЦК України) / 100 / 365 (днів у році) (1676152,94 грн х 3 х 837 днів / 365 днів / 100 = 115310,14 грн. В той же час, як зазначено вище, суд розглядає позовні вимоги в межах заявлених позивачем вимог, розмір вимог, заявлений позивачем заявлений в сумі 78834,47 грн. Таким чином, враховуючи визначений період прострочення та формулу розрахунку відсотків відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 78834,47 грн - підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved