Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

В травні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до акціонерного товариства оператора газорозподільної системи «Київоблгаз», третя особа: Національна комісія, здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання права на забезпечення і встановлення безкоштовного індивідуального лічильника газу, посилаючись на наступні обставини. Вона, [PERSON] , є співвласником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Право власності на квартиру [ADDRESS] , їй належить на підставі правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності на квартиру. Так як, дана квартира належить їй на праві власності, то відповідно і газова мережа, що знаходиться в межах її квартири є мережа після межі балансової належності та є об`єктом її власності. Внутрішньо будинкова газова мережа є об`єктом спільної власності мешканців будинку [ADDRESS] . 23.02.2021 року та 24.02.2021 р. нею було подано претензію щодо незаконності встановлення загальнобудинкового лічильника газу, а також вимагалося від Акціонерного товариства оператор газорозподільної системи Київоблгаз (далі - Відповідач) встановити за рахунок Відповідача індивідуальний лічильник газу в квартирі [ADDRESS] , у відповідності до норм Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». 12.03.2021 року було надіслано відповідь про те, що AT «Київоблгаз» зі свого боку забезпечило повний комерційний облік природного газу усіх мешканців будинку, за вищевказаною адресою, тобто виконало Закон України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». А тому, в AT «Київоблгаз» були відсутні правові підстави для встановлення безкоштовного індивідуального лічильника. Також, Позивачем подавався запит до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Галактика». У відповідь на запит, ОСББ «Галактика» було повідомлено, що працюючи з 01.10.2015 року на посаді голови правління ОСББ «Галактика» між [PERSON] та AT «Київоблгаз» ніяких договірних відносин заключено не було. Щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу дозволу на встановлення не надавалося. Під час встановлення загальнобудинкового лічильника була викликана поліція, було звернення до депутата Київської обласної Ради VII скликання [PERSON] . Окрім того, варто наголосити, що на момент встановлення загальнобудинкового лічильника газу, більшість квартир співвласників будинку були обладнані лічильниками газу. Тобто, факт того, що співвласники погоджувались на встановлення загальнобудинкового лічильника газу не було. У відповідності до Тимчасового положення «Про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку», власник (власники) будинку (будинків) (квартир), особа, відповідальна за експлуатацію будинку (будинків) (далі - експлуатаційна організація), балансоутримувач будинку (будинків) тощо та оператор газорозподільної системи зобов`язані врегулювати між собою договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку та лічильників газу, установлених у квартирі (далі - квартирні лічильники газу) (за їх наявності), а також забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку. У разі не врегулювання зазначених питань газопостачання такому будинку, групі будинків, групі споживачів може бути припинено відповідно до законодавства. Саме пункт 4 Тимчасового положення вказує на зобов`язання оператора газорозподільної системи врегулювати договірні відносини стосовно зняття показань будинкового вузла обліку. Тобто, між мешканцями, а в минулому між балансоутримувачем, договору щодо зняття показань будинкового вузла обліку не укладалося. 05.02.2021 року Позивачем було направлено звернення до керівництва AT «Київоблгаз» стосовно надання інформації/документу, а саме: Копію акту про встановлення загальнобудинкового лічильника газу в буд [ADDRESS] із вилученням інформації з обмеженим доступом шляхом ретушування копій, а також надання копії акту введення лічильника в експлуатацію в буд. [ADDRESS] із вилученням інформації з обмеженим доступом шляхом ретушування копій. Проте, хоча й Відповідач надав відповідь на запит, ним він трактувався як звернення громадянина у відповідності до Закону України «Про звернення громадян», а тому з огляду на це, на думку Відповідача надання запитуваних Позивачем копій документів в порядку Закону не передбачено даним Законом та відповідно не є обов`язком AT «Київоблгаз». Згідно зі структурою тарифу для споживачів на послуги розподілу природного газу AT «Київоблгаз» у період з 2011 року до теперішнього часу закладається встановлення квартирних лічильників газу, що передбачено статтею 3 Закону № 3533-VI, де визначено, що фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, тобто дане зобов`язання покладено на AT «Київоблгаз». Оскільки Позивач сплачував за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до частини першої України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» зобов`язаний забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 1 січня 2023 року. Дій щодо зняття будинкового вузла обліку газу з будинку [ADDRESS] не відбулося і на момент звернення до суду, а тому Позивач змушена звернутися до суду. Просила суд визнати право за [PERSON] на забезпечення індивідуальним безкоштовним газовим лічильником за рахунок AT «Київоблгаз». Зобов`язати Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» за власний рахунок здійснити встановлення індивідуального газового лічильника в квартирі [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , як побутовому споживачу у відповідності до норм чинного законодавства. Звільнити від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» ( а. с. 1-7 том 1 ). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 травня 2021 року головуючим суддею по справі визначено Орєхова О.І. ( а. с. 16 том 1 ) та матеріали передані для розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Ухвалою судді від 28 травня 2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі ( а. с. 20-21 том 1). 24 червня 2021 року за вх. № 29254 судом разом із іншими документами, заявами та клопотанням отримано відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити у задоволенні позову, обгартовуючи тим, що AT «Київооблгаз» - неналежний відповідач, позивач неправильно трактує ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», замінивши поняття «комерційний облік» поняттям «безкоштовний індивідуальний газовий лічильник», AT забезпечив комерційний облік газу, тобто виконав ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», встановивши загально будинковий лічильник, відсутність коштів на встановлення індивідуального лічильника, де вже встановлений загально будинковий лічильник. Задоволення позову призведе до порушення фінансування та перевитрат по виконанню, реалізації ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку» та спричинити банкрутство AT «Київоблгаз» ( а. с. 37-38 том 1 ). 01 липня 2021 року за вх. № 30529 судом отримано відповідь на відзив ( а. с. 127-132 том 1 ). 12 липня 2021 року за вх. № 32202 отримано заперечення з боку відповідача на відповідь на відзив, наданого позивачем ( а. с. 141 том 1 ). Ухвалою суду від 29 липня 2021 року залучено в якості третьої особи Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг ( а. с. 156-157 том 1 ). 06 вересня 2021 року за вх. № 41402 судом отримано від третьої особи пояснення ( а. с. 164-166 том 1 ). Ухвалою суду від 04 листопада 2021 року провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до акціонерного товариства оператора газорозподільної системи «Київоблгаз», третя особа: Національна комісія, здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання права на забезпечення і встановлення безкоштовного індивідуального лічильника газу було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 212/5836/17 ( а. с. 208-210 том 1 ). Ухвалою суду від 28.03.2022 року провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до акціонерного товариства оператора газорозподільної системи «Київоблгаз», третя особа: Національна комісія, здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання права на забезпечення і встановлення безкоштовного індивідуального лічильника газу було поновлено та призначено підготовче засідання на 28.04.2022 року ( а. с. 17-18 том 2 ). 28 квітня 2022 року суд протокольною ухвалою закрив підготовче засідання та призначив справу до судового розгляду на 26.05.2022 року ( а. с. 26-29 том 2 ). В судовому засіданні 26.05.2022 року сторони надавали свої пояснення та були допитані два свідка [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] , пояснив суду, що він працює менеджером з продажу в даному АТ «Київоблгаз». Пояснив, що встановлення лічильника відбулось за кошти АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз». Спочатку Білоцерківська ФЕГГ ПАТ «Київоблгаз» отримала технічні умови на реконструкцію системи газопостачання багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] та технічні вимоги. Робочий проект «Встановлення будинкового вузла обліку газу багатоквартирного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] було виготовлено сертифікованим проектувальником, дані про якого занесені до Реєстру атестованих осіб атестаційна архітектурно-будівельна комісія. Відбувся монтаж і приймання закінченого будівництвом вузла газу будинкового №ВОГ тип G65, на ввідному газопроводі низького тиску до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Актом приймання закінченого будівництвом об`єкта системи газопостачання від 30.11.2016 року. Відбулося приймання в експлуатацію комерційного вузла обліку природного газу, згідно акту. Відповідно до глави 5 розділу ІХ Кодексу газорозподільних систем - визначення об`єму спожитого природного газу мешканцям будинку здійснюється відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2002 року №620. Свідок [PERSON] , який є працівником відповідача, в судовому засіданні пояснив, що на даний час на будинку, в якому проживає позивач встановлено лічильник газу. Коштів у підприємства на встановлення індивідуального лічильника не має. Позивач може встановити індивідуальний лічильник за свої кошти. У зв`язку з неприбуттям у судове засідання інших свідків, клопотання представника відповідача було задоволено, оголошено перерву в судовому засіданні до 22.06.2022 року ( а. с. 35-39 том 2 ). 22 червня 2022 року судове засідання не відбулося та було відкладено на 19.07.2022 року у зв`язку з клопотання представника відповідач про відкладення ( а. с. 47-48 том 2 ). 19 липня 2022 року в судовому засіданні оголошено перерву до 04.08.2022 року за клопотання представника відповідача для забезпечення виклику в судове засідання повторної неявки свідків. ( а. с. 61-62 том 2 ). 04 серпня 2022 року розгляд справи було відкладено на 22.09.2022 року у зв`язку з клопотання представника відповідача, перебування останнього на стаціонарному лікуванні ( а. с. 71, 72-73 том 2 ). В судове засідання 22.09.2022 року позивач не з`явилася, в матеріалах справи міститься заява останньої від 22.06.2022 року, в якій позивач просила розглядати справу за її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі ( а. с. 52 том 2 ). Відповідач акціонерне товариство оператор газорозподільної системи «Київоблгаз», Національна комісія та третя особа здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг в судове засіданні своїх представників не направили, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи містяться поштові повідомлення про вручення. З вказаних поштових повідомлень вбачається, що про слухання справи в Білоцерківському міськрайонному суді 22.09.2022 року о 09 годині 30 хвилин, відповідач та третя особа отримали судові повістки 08.08.2022 року та 10.08.2022 року відповідно. 21 вересня 2022 року за вх. № 33218 судом отримано знов від представника відповідача [PERSON] клопотання про перенесення судового розгляду, мотивуючи прощання з його знайомим, який загинув, яке відбудеться 22.09.2022 року у Храмі Покрови Божої Матері. Від третьої особи на адресу суду не надходило жодних заяв та клопотань. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно ( ч. 5 ст. 128 ЦПК України ). Відповідно до статі 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. З матеріалів справи вбачається, що позивач з даним позовом звернулася до суду ще у травні 2021 року, справа не може знайти свого вирішення до сьогодні. Матеріали справи свідчать, що неодноразові відкладання мали місце саме за клопотаннями представника відповідача. Неявка в судове засідання 22.09.2022 року представника відповідача суд розцінює, як затягування судового розгляду. Суд не може вважати клопотання представника відповідача про відкладення, як поважною, оскільки до вказаного клопотання не додано жодного доказу зазначеному у вказаній заяві. Окрім цього, суд зазначає, що юридична особа акціонерне товариство оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» мала можливість забезпечити в судове засідання іншого представника. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення учасників судового розгляду наданих у попередніх судових засіданнях, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою, виданою кооперативом «Галактика» ( а. с. 9 том 1). З наявних в матеріалах справи паспортних даних позивача вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 8 ). В судовому засіданні встановлено, що будинок, в якому має власність позивач по бульвару Перемоги, змінив назву бульвару з 50-річчя Перемоги на [PERSON] та змінив нумерацію будинку з 209 на 169, що підтверджується наявними в матеріалах справи архівними витягами рішень виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради народних депутатів від 30 квітня 1985 року, від 26 жовтня 1992 року, від 20 квітня 1993 року та від 28 квітня 1995 року. Встановлено, що 30.11.2016 року Білоцерківською філією ПАТ «Київоблгаз» було проведено реконструкцію системи газопостачання багатоповерховго будинку [ADDRESS] на підставі технічних умов №462-5/Б від 30.06.16 року, відповідно до Робочого проекту, затвердженого 11.10.16 року, з дотриманням ДБН В.2.5-20-2001 «Газпостачання» на зазначеному будинку встановлено вузол обліку природного газу, про що свідчить Акт приймання закінченого будівництва об`єкта системи газопостачання ( а. с. 51-71 том 1). Облік газу здійснюється лічильником газу типу ВОГ G-65, про що свідчить відповідний в матеріалах справи паспорт ( а. с. 73-74 том 1 ). 23.02.2021 року та 24.02.2021 р. позивачем було подано претензію щодо незаконності встановлення загальнобудинкового лічильника газу, а також вимагалося від акціонерного товариства оператор газорозподільної системи Київоблгаз встановити за його рахунок індивідуальний лічильник газу в квартирі [ADDRESS] , у відповідності до норм Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», зазначене підтверджується відповіддю АТ «Київоблгаз». Так, з відповіді від 12.03.2021 року вбачається, що AT «Київоблгаз» зі свого боку забезпечило повний комерційний облік природного газу усіх мешканців будинку, за вищевказаною адресою, тобто виконало Закон України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», а тому, в AT «Київоблгаз» були відсутні правові підстави для встановлення безкоштовного індивідуального лічильника ( а. с. 11 том 1 ). Також, позивачем подавався запит до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Галактика», відповіддю на запит від 06 січня 2021 року, ОСББ «Галактика» повідомило, що працюючи з 01.10.2015 року на посаді голови правління ОСББ «Галактика» між [PERSON] та AT «Київоблгаз» ніяких договірних відносин заключено не було. Щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу дозволу на встановлення не надавалося. Під час встановлення загальнобудинкового лічильника була викликана поліція, було звернення до депутата Київської обласної ради VII скликання [PERSON] . На той час коли встановлювався загальнобудинковий лічильник, більшість квартир співвласників будинку були обладнані лічильниками газу ( а. с. 12 том 1). Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач зазначає, що має право на забезпечення індивідуальним безкоштовним газовим лічильником за рахунок AT «Київоблгаз», а тому просить суд зобов`язати відповідача здійснити таке встановлення. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до статті 76 ЦПК Країни доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до повідомлення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП) від 2 червня 2016 року № 5524/16.1.1/7-16, особливості встановлення лічильників газу споживачам визначаються Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Цей Закон визначає правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу та здійснення контролю за використанням ресурсів імпортованого природного газу і природного газу власного видобутку. Відповідно до частини першої статті 6 Закону суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується, зокрема, тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року. При цьому, у разі невстановлення населенню у строки, зазначені у цьому підпункті, лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населенню здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. На сьогодні фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населенню здійснюється за рахунок коштів газорозподільних підприємств, що передбачені в структурі тарифу на послуги розподілу природного газу, а не за рахунок виділених бюджетних коштів на встановлення індивідуальних лічильників газу. У зв`язку з необхідністю опрацювання проблемних питань газорозподільних підприємств, зокрема запровадження заходів щодо зниження обсягів виробничо-технологічних витрат і втрат газу, а також з метою забезпечення виконання вимог Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» при НКРЕКП було створено робочу групу з опрацювання проблемних питань газорозподільних підприємств (наказ НКРЕКП від 15 липня 2015 року № 200). Заходи із встановлення будинкових лічильників газу (із зазначенням адрес будинків) та встановлення індивідуальних лічильників газу там, де не будуть встановлюватись будинкові лічильники газу, передбачено у відповідних планах розвитку газорозподільної системи ліцензіатів на 2016 -2025 роки. При цьому, НКРЕКП передбачено відповідне фінансування на становлення таких лічильників газу для населення у тарифах газорозподільних підприємств. Згідно з Кодексом газорозподільних систем Порядок взаємовідносин оператора газорозподільної системи з оператором газотранспортної системи, у тому числі пов`язаних з прийманням-передачею природного газу в точках виходу з газотранспортної системи до газорозподільної системи, зокрема щодо якості та обліку природного газу (у тому числі приладового), а також з обміном даних щодо прогнозів відборів/споживання природного газу по споживачах та фактичних обсягів споживання ними природного газу, регулює Кодекс газотранспортної системи, затверджений постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2493, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1378/27823 (далі - Кодекс ГТС), договір транспортування природного газу та технічна угода (за наявності), що укладені між сторонами. Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» споживачі природного газу - фізичні особи (населення), фізичні особи - підприємці та юридичні особи, які відповідно до договору користуються послугами з газопостачання та використовують природний газ для приготування їжі, опалення, підігріву води, а також як паливо або сировину. Згідно з ст.2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу»: 1. Постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку: для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - з 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - з 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - з 1 січня 2021 року; для інших споживачів - з 1 липня 2011 року. 2. З метою забезпечення комерційного обліку природного газу для населення суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) індивідуальними лічильниками газу. Загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному ст.10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку". 3. Введення в експлуатацію новозбудованих та/або реконструйованих багатоквартирних жилих будинків і об`єктів виробничого та невиробничого призначення (промисловість, бюджетна сфера, сфера соціально-побутового і культурного призначення тощо) з системами газопостачання здійснюється лише за наявності вузлів обліку природного газу. Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Згідно зі ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані: забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - до 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року. У разі не встановлення населенню у строки, зазначені у цьому підпункті, лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. У разі ненадання співвласниками багатоквартирного будинку згоди на встановлення загальнобудинкового лічильника газу суб`єктам господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється. Відповідно до п.6 ст.4 Закону України «Про ринок природного газу» ціни на ринку природного газу, що регулюються державою (зокрема тарифи на послуги транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору) природного газу та послуги установки LNG, а також інші платежі, пов`язані з доступом до газотранспортних і газорозподільних систем, газосховищ та установки LNG або приєднанням до газотранспортної або газорозподільної системи), повинні бути: 1) недискримінаційними; 2) прозорими; 3) встановленими з урахуванням вимог цілісності газотранспортної системи виходячи із економічно обґрунтованих та прозорих витрат відповідного суб`єкта ринку природного газу та з урахуванням належного рівня рентабельності, а також, де це можливо, встановленими з урахуванням зіставлення з показниками аналогічних категорій регульованих цін, встановлених Регулятором для інших суб`єктів ринку природного газу, або таких, що діють на ринках природного газу інших держав. Згідно з ч.1, ч. 3 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право в т.ч. на захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Відповідно до ст.20 Закону України «Про захист прав споживачів» правила торговельного, побутового та інших видів обслуговування (виконання робіт, надання послуг) затверджуються Кабінетом Міністрів України. Зазначені правила не можуть суперечити законодавчим актам. Як вбачається з ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Відповідно до пунктів 2, 3, 4, 7 частини 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються порушеними якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг. Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно ч. 1 статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг з постачання та розподілу природного газу - постачальник, який на підставі ліцензії провадить діяльність із постачання природного газу, та оператор газорозподільної системи, до якої приєднані об`єкти газоспоживання споживача (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону). Відповідно до п. 17, 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу» оператор газорозподільної системи - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників); побутовий споживач природного газу - фізична особа, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх жилих приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність. Згідно переліку суб`єктів господарської діяльності, які мають ліцензії постачання природного газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, та відповідно до листа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 9 липня 2015 року № 6697/16/61-15 на території Київської області єдиним постачальником природного газу за регульованим тарифом є ТОВ «Київоблгаз Збут». Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач є споживачем природного газу, ПАТ «Київоблгаз», правонаступником якого є АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз», є оператором ГРМ, тобто виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Суб`єктом господарської діяльності, який постачає природний газ за регульованими тарифами є ТОВ «Київоблгаз Збут». Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та Білоцерківською філією ВАТ «Київоблгаз» 04 вересня 2000 року був укладений Договір 124-909 про надання послуг з газопостачання. Цей договір укладено з урахуванням вимог статей 633, 634, 641, 642 ЦК України. Пунктом 20 вказаного договору, цей договір укладається на термін один рік, набирає чинності з дня його підписання та вважається продовженим, якщо за місяць до закінчення терміну однією із сторін не буде заявлено про відмову від цього договору або його перегляд. Договір за погодженням сторін може бути розірваний достроково. Фактом виконання та дотримання умов договору є також вчинення споживачем сплати рахунка про спожитий природній газ. Матеріали справи підтверджують, що позивач виконувала умов вказаного договору, оскільки щомісячно споживала природний газ та сплачувала рахунки за спожитий природний газ, про що свідчать отримані позивачем рахунки за газ та послуги з газопостачання, а також рахунки за спожитий природний газ. Отже, позивач [PERSON] є споживачем природного газу, зазначене не було спростовано з боку відповідача. Згідно договору постачальник взяв на себе зобов`язання постачати природний газ споживачу в необхідних для споживача об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язується своєчасно сплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором. Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Відповідно до ч. 1 ст.3 Закону фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території. Згідно з ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідач порушив права позивача, оскільки при наданні послуги, яку позивач, як споживач міг одержати лише в одного виконавця, а виконавець при цьому нав`язував їй такі умови одержання послуги, які ставили споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, яким встановили лічильники обліку газу в їх помешканнях, тобто безпосередньо на об`єкті побутового споживача (ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів»). Споживач, згідно укладеного з відповідачем договору, зобов`язувались оплачувати вартість прийнятого (спожитого) природного газу, тобто отриманого безпосередньо споживачем, а не облікованого згідно спільного (загального) на будинок вузла обліку газу. А тому, дії відповідача щодо відмови встановлення індивідуального лічильника та нарахування об`ємів природного газу за будинковим лічильником, який було встановлено без погодження з балансоутримувачем будинку, суперечать вимогам законодавства. Із матеріалів справи вбачається, що національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, на звернення мешканців багатоквартирного будинку від 26 березня 2018 року надала відповідь про те, що особливості встановлення лічильників газу споживачам визначаються Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Відповідно до вказаного Закону суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані були в терміни до 1 січня 2018 року для зазначеної групи населення забезпечити встановлення лічильників газу (індивідуальних або загально будинкових), що мало забезпечити 100% облік спожитого природного газу населенням. Тому ПАТ «Київоблгаз» було розроблено та подано на затвердження НКРЕКП план розвитку газорозподільної системи ПАТ «Київоблгаз» на 2016-2025 роки. Постановою НКРЕКП від 24 березня 2016 року № 395 затверджено план розвитку газорозподільної системи ПАТ «Київоблгаз» на 2016-2025 роки та джерела його фінансування по розділах. Отже, суд вважає, що саме на АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» покладено обов`язок щодо забезпечення споживачів лічильниками (індивідуальними або загальнобудинковими), а тому, АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» мав обов`язок за свій рахунок здійснити встановлення в квартирі позивача індивідуальний газовий лічильник в строк до 1 січня 2021 року. Суд звертає увагу, що відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник позивачу суперечить вимогам законодавства та порушує права позивача. З урахуванням вимог статті 5 Закону № 1023-XII, статті 2 Закону № 1875-IV волевиявлення позивача на встановлення індивідуального лічильника газу не може бути порушеним. Згідно із постановою Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 вирішуючи правову проблему, з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, Велика Палата Верховного Суду зробила висновки, що стаття 6 Закону № 3533-VI визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку. Велика Палата Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 212/5836/17, провадження № 14-11цс21 підтвердила законність вимог позивача щодо визнання права за [PERSON] на забезпечення індивідуальним безкоштовним газовим лічильником за рахунок Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз». Крім того у вказаній постанові ВП ВС дійшла висновку, що для встановлення загальнобудинкового лічильнику природного газу оператор газорозподільної системи не міг діяти в односторонньому порядку оскільки повинен був в договірному порядку врегулювати з власником (власниками) будинку, експлуатаційною організацією, балансоутримувачем будинку (будинків) тощо договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку. Відтак, Велика Палата Верховного Суду вважає, що до та після 20 січня 2018 року першочергово слід враховувати, що втручатися у газові мережі, що складають спільне майно багатоквартирного будинку, можна лише за згодою власників такого майна, яка мала бути надана в порядку, визначеному статтею 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" (якщо в такому будинку створене об`єднання співвласників - у порядку статті 10 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку"). У свою чергу, будь-які підзаконні нормативно-правові акти не могли встановлювати інший порядок вирішення цього питання і тим більше надавати оператору газорозподільної системи право в односторонньому порядку втручатися в газові мережі багатоквартирного будинку для встановлення загальнобудинкового лічильника. Як зазначено та встановлено вище, ніяких договірних відносин з АТ «Київоблгаз» та ОСББ «Галактика» не було, про що свідчить відповідь ОСББ «Галактика», в якій зазначено, що працюючи з 01.10.2015 року на посаді голови правління ОСББ «Галактика» між [PERSON] та AT «Київоблгаз» ніяких договірних відносин заключено не було ( а. с. 12 том 1). Задоволення вимог позивача буде відповідати державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивача з отримання послуги по газопостачанню; встановлення позивачу індивідуального лічильника забезпечить оплату кожним з них саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість. Вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суд керується частиною першою статті 3 Закону №3533-VI, згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Саме на ПАТ «Київоблгаз» покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним. Суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо відсутності фінансів на встановлення індивідуальних лічильників та непередбаченість їх Планом розвитку газорозподільної системи АТ «Київоблагаз» на 2016-2025 року, оскільки вказані обставини не звільняють АТ «Київоблагаз» від обов`язку встановити індивідуальний лічильник позивачу, зважаючи, що тарифи формуються уповноваженим органом і споживачі природного газу позбавлені можливості впливати на прийняте рішення щодо визначення тарифу та його складових. Тому, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивач має право на забезпечення індивідуальним безкоштовним газовим лічильником та відповідно на його встановлення за рахунок AT «Київоблгаз». Обраний позивачами спосіб захисту суд вважає таким, що відповідає вимогам статті 16 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C.G. and Others v. Bulgaria»), заява №1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11). У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France»), заява №17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№20372/11). Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05, рішення від 07 липня 2011 року, яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року) ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, притаманне всім статтям Конвенції (пункт 33 рішення). Ведучи мову про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o. проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96). Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява №44158/98). У цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 29-30 рішення від 24 березня 2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява №21911/03; пункти 34-37 рішення від 02 листопада 2010 року у справі «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява №38155/02). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, з огляду на встановлені обставини та наведені вимоги закону, заявлені позовні вимоги позивача до АТ «Оператор газорозподільної системи Київоблгаз» є цілком обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ( ч. 6 ст. 141 ЦПК України ). При зверненні до суду з вищевказаними позовними вимогами позивач була звільнена від сплати судового збору, відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав. У статті 5 Закону "Про судовий збір" визначено перелік пільг щодо сплати судового збору. Системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону "Про захист прав споживачів" дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому статтею 5 Закону "Про судовий збір", не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів. Отже, стаття 5 Закону України "Про судовий збір" не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить норми про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, визначив, що ця пільга надається з метою захисту споживачами їх порушених прав. Вказаний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц. На час звернення до суду ( травень 2021 року ) ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою становила 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 908,0 грн. Окрім цього, у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Оскільки, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1816 гривень ( дві вимоги по 908 гривень за кожну ). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved