Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

Позивач 28.12.2021 року звернувся до суду із позовом до відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго», у якому просив стягнути із нього середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 252031,64 грн. та 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 20.09.2012 року працював на різних посадах у ЛМКП «Львівтеплоенерго», та зокрема з 25.03.2014 року вогнетривником по п`ятому розряду в дільниці з обмурівки та теплоізоляції спеціалізованого ремонтно-будівельного цеху та з 09.11.2016 року звільнений за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України (наказ № 682-к від 09.11.2016 року). За період роботи відповідач нараховував йому заробітну плату з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження її розміру, та рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13.07.2021 року у справі № 462/3503/21 на його користь із відповідача стягнуто недораховану заробітну плату за період з 20.09.2012 року по 09.02.2015 року у розмірі 16217 грн. та 22514,70 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушення строків її виплати, а всього 38731,70 грн. (з утриманням із цих сум податків та інших обов`язкових платежів), а також стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн. Вказані кошти йому виплачено 05.11.2021 року. Оскільки відповідач у день його звільнення не провів із ним повного розрахунку, тому згідно із нормами чинного законодавства він має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за період з 10.11.2016 року по 05.11.2021 року в розмірі 252031,64 грн. З цих підстав просив позов задовольнити. 29.06.2022 року представник відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» Бекерська О. подала до суду відзив, в якому проти позовних вимог заперечила. Зазначає, що незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду та повинне бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислий строк, що узгоджується із позицією ВС, викладеною постанові від 04.12.2019 року у справі № 825/742/16, а тому відсутні підстави для застосування положень ст. 117 КЗпП України. Також позивачем пропущено 3-місячний строк на звернення до суду із вказаним позовом, оскільки рішення суду, яким підтверджено порушення його права, було постановлене 28.07.2021 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Також вважає необґрунтованою суму у 252031,64 грн., оскільки така значно перевищує розмір недоплаченої заробітної плати. Також вважає необґрунтованою суму витрат на професійну правничу (правову) допомогу. Просила у позові відмовити в повному обсязі. Позовна заява надійшла до суду 21.12.2021. Ухвалою від 23.02.2022 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі. Від сторін до суду надійшов відзив та відповідь на відзив. Всі наявні у справі докази були надані сторонами. Інших клопотань про витребування у справі доказів до суду не надходило. З врахуванням вищенаведеного, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. У відповідності до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 20.09.2012 року працював на різних посадах у ЛМКП «Львівтеплоенерго», та зокрема з 25.03.2014 року вогнетривником по п`ятому розряду в дільниці з обмурівки та теплоізоляції спеціалізованого ремонтно-будівельного цеху та з 09.11.2016 року звільнений за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України (наказ № 682-к від 09.11.2016 року). Відповідно до ч. 4 ст.82ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13.07.2021 року у справі № 462/3503/21 із відповідача на користь позивача стягнуто недораховану заробітну плату за період з 20.09.2012 року по 09.02.2015 року у розмірі 16217 грн. та 22514,70 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушення строків її виплати, а всього 38731,70 грн. (з утриманням із цих сум податків та інших обов`язкових платежів), а також стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн.. Вказаним судовим рішенням встановлено порушення відповідачем трудових прав позивача на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством. Отже, ця обставина не потребує додаткового доведення. 05.11.2021 року відповідачем було виплачено позивачу кошти за вказаним рішенням суду, а саме 38731,70 грн., що підтверджується копією виписки з банківського рахунку позивача, яка долучена до матеріалів позову. Зі змісту ст. 117 КЗпП України вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із правовою позиції Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-64цс13, згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Як вбачається із роз`яснень даних у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно із Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно із п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого вказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є обґрунтованою. Водночас, відповідно до п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку, у тому числі на підставі рішення суду. Згідно із п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відтак, при визначенні розміру суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд бере до уваги розміри заробітної плати, які вказані без урахування податків та зборів. З наданого позивачем розрахунку та розрахункових листків позивача за вересень та жовтень 2016р. становила 5455,18 грн. (3 139,08 грн. + 2 316,10 грн.). Позивачем було відпрацьовано за вересень 2016р. та жовтень 2016р. 215,25 робочих годин (127 роб. год. + 88,25 роб. год), отже, середньогодинна заробітна плата позивача складає 25,34 грн.. Таким чином, середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки по день фактичного розрахунку, обчислюється шляхом множення 25,34 грн. (середньогодинної заробітної плати) на кількість робочих годин, за весь час затримки. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 20 липня 2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» норма тривалості робочого часу за період з 10 листопада по 31 грудня 2016 року становить 296 робочих годин. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» норма тривалості робочого часу за 2017 рік становить 1978 робочих годин. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 19 жовтня 2017 року № 224/0/103-17/214 «Про надання роз`яснення» роботодавцям рекомендовано скористатися розрахунком норм тривалості робочого часу на 2018 рік, відповідно до якого норма тривалості робочого часу становить 1993 робочих годин. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 08 серпня 2018 року № 78'0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік» норма тривалості робочого часу на 2019 рік становить 1993 робочих годин. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 03 серпня 2019 року № б н «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» норма тривалості робочого часу за 2020 рік становить 2002 робочих годин. Згідно листа Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 12 серпня 2020 |5оку № 3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» норма тривалості робочого часу за період з 01 січня по 05 листопада 2021 року становить 1684 робочих годин. Разом кількість робочих днів, за весь час затримки розрахунку, тобто починаючи з 10.11.2016р. по 05.11.2021р. становить 9 946 робочих годин. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.11.2016 по 05.11.2021 в розмірі 252031,64 грн. проведено позивачем відповідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 8 лютого 1995 року. Вказаний розрахунок відповідач не оспорює та не спростовує, власний розрахунок не надає, а отже приймається судом до уваги як такий (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Натомість, відповідач не погоджується із розміром відшкодування та вказує на необхідність врахування принципу співмірності. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц) вказано, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. У пункті 87 визначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП. При цьому зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми; є період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (п.п.91; 91п.1,2,3,4 постанови). Враховуючи те, що з моменту виникнення заборгованості після звільнення з роботи та звернення до суду із цим позовом у грудні 2021 року сплило понад 5 років, з огляду на неспівмірність заявленої до виплати суми середнього заробітку із встановленим розміром заборгованості по заробітній платі та її компенсації (38731,70 грн.), беручи до уваги правові позиції Великої Палати, викладені у постанові від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц), суд вважає за необхідне зменшити вказану суму до 40000 грн., що, на думку суду, буде справедливим, пропорційним та відповідатиме наведеним вище критерієм визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат. Посилання відповідача на пропуск позивачем тримісячного строку для звернення до суду, не приймаються до уваги судом, виходячи з наступного. Стаття 233КЗпП України встановлює тримісячний строк як загальний строк для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 20, 25 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999, вбачається, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. З рішення Конституційного Суду України у рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012 вбачається, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Матеріали справи свідчать про те, що відповідач 05.11.2021 року провів повний розрахунок з позивачем. Таким чином, позивачем не пропущено тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України. Зі змісту ст.137 ЦПК України вбачається, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно із долучених до матеріалів справи витягу з договору про надання правничої (правової) допомоги від 08.11.2021 року, додаткової угоди до Договору про надання правничої допомоги від 08.11.2021 року, акта приймання-передачі до Договору про надання правничої допомоги від 17.12.2021 року, розрахунку витрат на професійну правничу допомогу та квитанції до прибуткового касового ордера № 40 про сплату коштів від 17.12.2021 року позивач уклав з адвокатом договір про надання правничої допомоги та здійснив оплату послуг адвоката у розмірі 3000 грн. Суд вважає таку суму обгрунтованою та співмірною зі складністю справи. Водночас, у відповідності п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (15,87 %). Відтак, із відповідача на користь позивача слід стягнути 476,10 грн. витрат на правничу допомогу адвоката. Відповідно до ст. 141ЦПК України суд присуджує стягнути із відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 399,97 грн.

Outcome: partial