Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

22 липня 2022 року [PERSON] звернувся до Тростянецького районного суду Вінницької області із позовною заявою до Тростянецького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Гайсинському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), в якій просить: 1. Встановити неправильність запису в актовому записі про шлюб між [PERSON] та [PERSON] , складеного 14 лютого 1998 року Тростянецьким районним відділом реєстрації актів громадянського стану Вінницької області за №09 щодо національності громадянина [PERSON] ; 2. Зобов`язати Тростянецький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Гайсинському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) внести зміни до актового запису №09 про шлюб між [PERSON] та [PERSON] , складеного 14 лютого 1998 року Тростянецьким районним відділом реєстрації актів громадянського стану Вінницької області, вказавши національність [PERSON] «німець». Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги [PERSON] посилається на те, що він народився [INFO] в селі Велика Стратіївка Тростянецького району Вінницької області і згідно відомостей актового запису про народження та свідоцтва про народження серії [NUMBER] в графі батьки записано: батько [PERSON] , національність «українець» та мати [PERSON] , національність «німка». Відповідно до чинного на той час законодавства національність дитини не вказувалась Дівоче прізвище його матері - [PERSON] , що підтверджується записом у її свідоцтві про народження. У ньому також заначено батько [PERSON] , національність «німець» та мати [PERSON] , національність «німкеня». Дід та баба позивача є уродженими етнічними німцями, які у 1941 році під час Великої вітчизняної війни примусово були переселені до спецпоселення в Алтайський край, що підтверджується відповідною довідкою про реабілітацію. Позивач зазначає, що виховувався матір`ю відповідно до німецьких традицій, підтримує стосунки зі своїми родичами - німцями, які проживають на території Німеччини, святкує німецькі свята та вважає себе німцем. На даний час [PERSON] бажає скористатися правами належними етнічним німцям. Однак у нього виникають труднощі відвідувати родичів, які проживають у Федеративній Республіці Німеччина, перебувати на його етнічній батьківщині без обмеження часу, отримувати пільги, переваги які передбачені для пізніх переселенців урядом Німеччини. Позивач стверджує, що відносить себе до німецької національності і на даний час бажає відновити та підтвердити свою дійсну національність, як це передбачено ст.11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Для вирішення питання про національність позивач звернувся до Тростянецького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Гайсинському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), проте висновком від 05.04.2022 йому було відмовлено у внесенні відповідних змін до актового запису у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів. Враховуючи, що встановлення приналежності до німецької національності необхідне позивачу для того, щоб підтвердити статус його німецького коріння, відновити та зберегти етнічне походження свого роду, позивач вважає, що має право на захист свого немайнового права шляхом звернення до суду з позовною заявою про встановлення неправильності в актовому записів та про внесення відповідних змін в порядку цивільного судочинства. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 28 липня 2022 року цивільну справу прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено дату підготовчого засідання. Відповідно до ч.1, 2 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Відповідач скористався правом на подачу відзиву на позовну заяву. У своєму відзиві, який надійшов до суду 12.08.2022, зазначає, що [PERSON] звернувся до Тростянецького відділу ДРАЦС у Гайсинському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) 10 грудня 2021 року, щодо внесення змін до актового запису про шлюб №9 складеного 14.02.1998 Тростянецьким відділом ДРАЦС Вінницької області, щодо зміни у відомостях про нареченого національності нареченого з «українець» на «німець». За наслідками перевірки документів, поданих позивачем та зібраних відділом ДРАЦС 05 квітня 2022 року було складено висновок про відмову у задоволенні прохання позивача та рекомендовано звернутись до суду. Вказує, що на даний час діюче законодавство України не містить вимог про внесення відомостей про національність в паспорт громадянина України, свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб чи в інші документи. Відомості до актового запису про державну реєстрацію шлюбу відносно громадянина [PERSON] були внесені відповідно до пред`явленого заявником паспорта радянського зразка, який містив відомості про національність особи. Відповідач стверджує, що жодних дій відносно внесення відомостей про шлюб не вчиняв, права позивача не порушував, а тому вважають, що позов не може бути задоволений, тому просять в його задоволенні відмовити. Ухвалою суду від 02 вересня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що позовн підтримує повністю та просить позов задоволити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, проте до суду надійшла заява за підписом начальника відділу ДРАЦС І. Чернієнко, про розгляд справи без їх представника у зв`язку з великою завантаженістю відділу. Не заперечують проти вирішення питання на розгляд суду. Всі пояснення відділу щодо внесення змін до актового запису про шлюб, які просить внести позивач, викладені у висновку від 05.04.2022. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши подані сторонами заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті дійшов таких висновків. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 49 Цивільного кодексу України; далі - ЦК України). Актом цивільного стану є, зокрема, народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо (частина друга статті 49 ЦК України). Аналогічні за змістом приписи закріплені у статті 2 Закону України від 01 липня 2010 року «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (далі - Закону). Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом ДРАЦС за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган ДРАЦС складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку (частина перша статті 22 Закону). Наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року №96/5 затверджено Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання (далі - Правила), за змістом пунктів 1.1, 1.5 яких внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами ДРАЦС України, проводиться за заявами громадян відділами ДРАЦС у випадках, передбачених чинним законодавством. Підставами для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану та рішення, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану; постанова адміністративного суду (підпункти 2.13.1, 2.13.2 пункту 2.13 Правил). Таким чином, органи ДРАЦС за заявою громадян можуть вносити зміни до актових записів на підставі рішень суду, якими встановлено неправильність таких записів та зазначено про внесення до них конкретних змін. Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України 31 грудня 1991 року №24 «Про порядок зміни громадянами України національності» відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року №70/99. Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Стаття 15 Закону України «Про національні меншини» передбачає, що громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об`єднання мають право в установленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв`язки з особами своєї національності та їх громадськими об`єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій. Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки. Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні. Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована 09 грудня 1997 року) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 14.02.1998 Тростянецьким районним відділом реєстрації актів громадянського стану, громадянин [PERSON] , який народився [INFO] в селі Велика Стратіївка Тростянецького району Вінницької області, є громадянином України та українець за національністю, і громадянка [PERSON] , яка народилась [INFO] у селі Велика Стратіївка Тростянецького району Вінницької області, є громадянкою України та українкою за національністю одружились 14 лютого 1998 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №9 (а.с. 10). Згідно з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України №00034049290 від 07.12.2021, встановлено, що батьками [PERSON] є [PERSON] , національність - українець, та [PERSON] , національність - німка (а.с. 11). Аналогічні відомості щодо національності батьків містить і свідоцтво про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 13.03.1971 (а.с.12). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 04.10.1966 встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 04.10.1966 уклали шлюб. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище - [PERSON] (а.с.14). З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23.07.1965 встановлено, що матір позивача - [PERSON] , народилася [INFO] та її батьками є [PERSON] , національність - німець, та [PERSON] , національність - німка (а.с. 13). Згідно з довідкою про реабілітацію №ІІІ-365 від 28.06.1996, [PERSON] , 1948 року народження, уродженка Алтайського краю, в 1941 році з батьком [PERSON] направлена на спецпоселення в Алтайський край. На підставі пункту «В» ст. 3, 11 Закону РФ від 18.10.1991 «Про реабілітацію жертв політичних репресій» громадянка [PERSON] реабілітована (а.с. 15). Відповідно до свідоцтва про шлюб, що укладений між [PERSON] та [PERSON] встановлено, що після реєстрації шлюбу прізвище бабці позивача було змінено на [PERSON] (а.с. 29,30). З свідоцтва про народження [PERSON] , вбачається, що її батьком є [PERSON] , національність - німець, який є прадідом позивача (а.с. 31, 32). Відповідно до висновку про відмову у внесенні змін до актового запису цивільного стану від 05.04.2022 встановлено, що Тростянецький відділ ДРАЦС вважає неможливим задовільнити прохання заявника та внесення змін до актового запису про шлюб №9 від 14.02.1998 складеного на гр. [PERSON] та [PERSON] , а саме виправити національність нареченого з «українець» на «німець» у зв`язку з відчутністю підтверджуючих документів (а.с. 9). З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Суд постановляє рішення в межах заявлених стороною вимог і на підставі наданих сторонами доказів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] має право вільно відновлювати свою національність, зокрема й шляхом внесення змін до актових записів цивільного стану в частині виправлення його національності з «українець» на «німець». У пунктах 26-29, 32, 34,35 Постанови Верховного суду від 11 вересня 2019 року у справі №810/2732/18, зазначено, що Порядок внесення змін до актових записів цивільного стану регулюють Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 (далі - Правила). Згідно з пунктом 1.1 розділу І Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться районними, районними у містах, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та в яких зазначено про можливість оскарження його у судовому порядку. Підпунктами 2.13.1, 2.13.2 пункту 2.13 розділу ІІ Правил визначено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану, постанова адміністративного суду. Отже, органи державної реєстрації актів цивільного стану за заявою громадян можуть вносити зміни до актових записів на підставі рішень суду, якими встановлено неправильність таких записів та зазначено про внесення до них конкретних змін. При цьому чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах органами державної реєстрації актів цивільного стану національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах органів державної реєстрації актів цивільного стану відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.». Отже, у вказаній постанові Верховний Суд звертає увагу, що у нині діючих актових записах цивільного стану відсутні графи - «національність». Однак, в даному випадку, з обставин цієї справи, актовий записи цивільного стану, складений відносно позивача, до якого він просить внести зміни в частині виправлення його національності, вбачається, що він є старого зразку (складений у 1998 році) та містить графу - «національність», а тому внаслідок отримання ним будь-якого витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, відтворюється його національність, що фактично буде фіксувати та спростовувати його дійсне національне походження. Разом із тим, судом не встановлено неправильності в актовому записі про шлюб, оскільки відомості про національність [PERSON] до цього актового запису були внесені на підставі паспорта радянського зразка, який містив відомості про національність особи. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та вважає, що саме у такий спосіб будуть забезпечені права позивача, визначені Конституцією України та Законом України «Про національні меншини в Україні». Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Сторони у справі не заявляли вимог щодо відшкодування понесених ними будь-яких судових витрат.

Outcome: partial