Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-01 00:00:00

Стислий виклад обставин справи та обгрунтування позовних вимог Представник позивачки [PERSON] - адвокат Чайка Ольга Вікторівна звернулася до суду з позовом в інтересах позивачки до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Вимоги представник позивачки обґрунтуває тим, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Богуславського районного суду Київської області від 30.05.2018. Від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 30.03.2017. Після розлучення дитина фактично проживає разом з мамою за місцем її реєстрації. Відповідач, який є батьком дитини, життям сина не цікавиться, участі у його вихованні не приймає, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не спілкується з ним та будь якої матеріальної допомоги на утримання сина не надає, аліменти на його утримання не сплачує. Так, рішенням Богуславського районного суду Київської області від 30.05.2018 з [PERSON] стягнено на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача. Але відповідач аліменти на утримання дитини не сплачує та має заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини, яка станом на 31.05.2022 становить 86883,42 гривні. За таких обставин позивачка переконана, що свідоме і тривале нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дитини є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Позовна заява разом з доданими до неї документами надійшла до Рокитнянського районного суду Київської області 19.06.2021. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2021 справа передана у провадження судді Чорненької О.І. На виконання вимог частини 6 статті 187 ЦПК України, 07.07.2021 судом подано запит до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи старості с. Ольшаниця Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача. Інформація на запит надійшла на адресу суду 09.07.2021 де вказано, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у [ADDRESS] . Тобто, відповідно до наданої інформації зареєстроване місце проживання відповідача співпадає із місцем реєстрації, зазначеним у позовній заяві. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 13.07.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 14 годину 00 хвилин 09.09.2021. Зазначену ухвалу разом з позовною заявою та додатками до неї, рекомендованим листом відправлено відповідачеві та третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за місцем реєстрації. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 01.04.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 15 годину 23.05.2022. На судовий розгляд справи, призначений на 02.09.2022, прибула сторона позивача. Позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі обгрунтовуючи обставинами викладеними у позовні заяві та доказами долученими до матеріалів справи. Представник позивачки заявила клопотання про долучення доказів, а саме: копії заборгованості зі сплати аліментів та інформація про відповідача із державних відкритих та публічних реєстрів відповідно до ЗУ "Про публічну інформацію". Відповідач у судове засідання прибув, заявлені позовні вимоги визнає, щодо заявленого клопотання представником позивачки про долучення доказів не заперечував. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору своїх пояснень, щодо заявлених позовних вимог суду не надав. Однак, через канцелярію суду подав заяву відповідно до якої просив розгляд справи проводити у відсутності представника, заявлений позов підтримує. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. У судовому засіданні встановлено з пояснень позивачки [PERSON] , що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який розірвано рішенням Богуславського районного суду Київської області від 30.05.2018. Від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 30.03.2017, батьком [PERSON] є [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . Після розлучення дитина фактично проживає разом з мамою за місцем її реєстрації, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 19.04.2021 та довідкою про місце реєстрації проживання особи - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 30.05.2018 року у справі № 358/367/18 із [PERSON] на користь [PERSON] стягнено аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з пред`явлення позову до суду, тобто з 20.03.2018 і до досягнення дитиною повноліття. На виконання зазначеного рішення Рокитнянським районним судом Київської області було видано виконавчий лист №358/367/18 від 06.08.2018 На підставі зазначеного виконавчого листа №358/367/18 було відкрито виконавче провадження АСВП 57050575 по примусовому стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх вдів заробітку. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах виданого Рокитнянським районним відділом державної виконавчої служби від 01.03.2021, заборгованість по сплаті аліментів становить 30 753, 49 грн. Відповідно до психолого-педагогічної характеристики на вихованця другої молодшої інклюзивної групи "Сонечко" дошкільного навчального закладу (ясла-садок) комбінованого типу № 32 "Перлинка", [PERSON] дошкільний заклад відвідує з 21.08.2019, рівень загальної обізнаності дитини відповідає віковим особливостям. Протягом 2019/2020 та 2020/2021 навчальних років батько [PERSON] дитину не приводив і не забирав з дитячого садка, не відвідував батьківські збори, не цікавився життям дитини в дошкільному закладі. До дитячого закладу дитину приводить та забирає мати - [PERSON] . З довідки КНП Білоцерківської міської ради "Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2" від 07.05.2021 № 02-11-507 встановлено, що зі слів сімейного лікаря [PERSON] , [PERSON] рекомендації лікаря по догляду та лікуванню [PERSON] виконує в повному обсязі. Відповідно до довідки про місце проживання та склад сім`ї від 10.06.2019 № 3923, у житловій квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані дві особи: [PERSON] та [PERSON] . З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] від 19.04.2021, складеного комісією у складі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вбачається, що позивачка [PERSON] разом із сином [PERSON] та її фактичним чоловіком, проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Дитина забезпечена необхідними речами та продуктами харчування, догляд за дитиною здійснює мати, батько дитини - [PERSON] дитиною не займається. З рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 28.09.2021 № 675 встановлено, що орган опіки та піклування - виконавчий комітет міської ради дійшов висновку, що [PERSON] в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання батьківських обов`язків з виховання сина, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Тому, позбавлення батьківських прав [PERSON] вважає доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини. Зазначені обставини судом розцінюються як ухилення батька від виховання дитини та свідоме нехтування ним своїми обов`язками по утриманню сина. Відповідач в судовому засіданні визнав позовні вимоги в повному обсязі, зазначивши, що дійсно не спілкується з сином, не надає йому матеріального утримання, житттям дитини та його здоров`ям не цікавиться, тому не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] . Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, суд зазначає наступне. Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з частиною 2 та 4 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У постанові Верховного Суду від 29.09.2021 року по справі №459/3411/17 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з частиною 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд на перше місце має ставити «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має грунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька (або матері) як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Висновки суду Вирішуючи даний спір, належно і повно дослідивши та оцінивши представлені сторонами докази, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] щодо малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно свого сина [PERSON] , що підтверджується наявними матеріалами цивільної справи, встановленими обставинами та його поясненнями наданими суду. Будь-яких доказів щодо безпідставності позовних вимог та доказів своєї участі у вихованні дитини відповідач суду не надав. Оскільки факт ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню сина знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи, суд вважає, що є підстави для позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , згідно відповідних положень ст.164 Сімейного Кодексу України. Згідно з ч.2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На підставі наведеного,

Outcome: approved