Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-22 00:00:00

18.08.2022 позивач звернулася з позовом до відповідача в якому просить розірвати шлюб, неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] залишити проживати з батьком, а неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з матір`ю [PERSON] . В обґрунтування позову зазначено, що різниця в поглядах та обов`язках подружжя, відсутність взаєморозуміння, поваги діаметрально протилежними інтересами призвели до поступового погіршення взаємовідносин. У них регулярно виникають суперечки, які негативно вплинули на побудову нормальної атмосфери в сім`ї. На сьогоднішній день у їхніх стосунках відсутні та основи, на яких має будуватися сім`я, любов, повага і взаєморозуміння. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах. Вже протягом тривалого часу у них з відповідачкою склався режим окремого проживання, відповідно до якого відповідачка з сином [PERSON] - проживає по [ADDRESS] , а він разом з донькою [PERSON] по [ADDRESS] . Син [PERSON] є повнолітнім та проживає окремо. Заходи на примирення вживались, однак не дали позитивного результату і вони не досгли компромісів. 18.08.2022 позовна заява надійшла до суду та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана судді Кіндратишин Л.Р. Ухвалою суду від 23.08.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі (а.с.13). Позивач позовні вимоги підтримав з мотивів, що викладені у позові, просив його задоволити. З відповідачкою вони не проживають близько чотирьох років, однак зберегли нормальне спілкування. Додав, що у нього з донькою більше спільних інтересів, зокрема він її підтримує у спорті, тому вони спільно проживають. Відповідач позов визнала. Вказала, що вони дійшли добровільної згоди щодо проживання дітей. Виславши вступне слово сторін, розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на нижче викладене. Встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого відділом реєстрації актів громадського стану Івано-Франківського міського управління юстиції, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 18.05.2022 року, про що складено відповідний актовий запис №518, прізвище чоловіка після державної реєстрації шлюбу [PERSON] , дружини [PERSON] (а.с.11). У шлюбі в сторін народились діти : син [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] ,син [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються СК України. Статтею 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Крім того суд звертає увагу на те, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а сторони не мають наміру зберігати шлюб. Таким чином оскільки, сторони не підтримують шлюбні відносини, їхній шлюб існує формально і його збереження суперечить інтересам позивача, то шлюб між сторонами, слід розірвати. Щодо вимоги про залишення неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] - проживати з батьком, а неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , проживати з матір`ю [PERSON] , то слід зазначити наступне : Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша та четверта статті 12 ЦПК України). Частиною 1 статті 9 СК України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Донька сторін [PERSON] , [INFO] , яку вони просять залишити проживати з батьком ( позивачем), досягла 13 років. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, які проживають окремо, та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Аналіз змісту вказаних норм свідчить про те, що першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка досягла десяти років, є спільна згода батьків та самої дитини (ст. 160 СК України). І тільки у випадку наявності спору між батьками та/або дитиною щодо місця проживання малолітньої дитини, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ст. 161СК України). Натомість, зі змісту пояснень сторін, наданих ними в судовому засіданні, вбачається, що між ними відсутній будь-який спір щодо місця проживання їхніх дітей, оскільки, зі слів сторін, вони обоє погоджуються на проживання доньки [PERSON] , [INFO] з батьком, а неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , - з матір`ю [PERSON] . Згоди самої доньки на проживання з батьком (оскільки згідно з статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини), суду не надано. В той же час, за відсутності між сторонами відповідного спору, суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) зокрема, в суді. У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам. Відповідно ч.ч. 5-7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Однак, матеріали справи не містять жодних доказів того, що після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами, донька [PERSON] , залишилися проживати разом з батьком [PERSON] , а син [PERSON] з матір`ю [PERSON] , знаходяться на утриманні кожного з них окремо, тривалість такого. На підставі наведеного, у вимозі щодо залишення неповнолітньої доньки\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~-\~проживати з\~батьком,\~а неповнолітнього\~сина \~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~залишити проживати\~з матір`ю\~ [PERSON] , слід відмовити з підстав вищенаведеного. Сторони не позбавлені права звернутися до суду з відповідним позовом з наданням до нього належних документів та доказів на підтвердження даної вимоги. У порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої в даному випадку сплачений судовий збір слід стягнути з відповідача в користь позивача пропорційно задоволеним вимогам,з урахуванням визнання позову відповідачем, відшкодувати 50 % судового збору позивачу. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed