Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-08 00:00:00

у грудні 2021 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] у якому просив припинити за відповідачем право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , виплати [PERSON] компенсацію вартості 1/2 частину квартири, за рахунок коштів, внесених [PERSON] на депозитний рахунок суду, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . Свої вимоги мотивує тим, що в період з 2 листопада 2002 року по 24 квітня 2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, спірна квартира була придбана 31 липня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу на ім`я [PERSON] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва вказану квартиру визнано спільною сумісною власністю подружжя та визнано право власності на 1/2 її частини за кожним. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майнащодо об`єкта нерухомого майна квартира сторонам належить на праві спільної часткової власностіпо 1/2 кожному. Вказана квартира є однокімнатною, загальна площа становить 44, 3 кв. м, житлова 17,9 кв.м, відповідно до звіту про оцінку її вартість становить 1 200 948 грн. Посилаючись на те, що спільне володіння та користування вказаною квартирою є неможливим, об`єкт нерухомості є неподільним, учасники справи у квартирі не проживають, відповідач здає квартиру в оренду без згоди позивача, відповідач зареєстрована за іншою адресою там і проживає, припинення права власності відповідача на частку у спільному майні не завдасть їй істотної шкоди, просив суд задовольнити позов. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 січня 2022 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження. 14 лютого 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника [PERSON] адвоката Вітра В.М., у якому зазначено, що позивач не надав доказів про те, що річ є неподільною, а спільне володіння та користування майном є можливим, позивачем не надано доказів відсутності шкоди яка може бути завдана співвласнику та членам її сім`ї, а реєстрація місця проживання за іншою адресою, саме по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено. 21 лютого 2022 року до суду з`явились представник відповідача та відповідач. Від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його перебування на самоізоляції через хворобу. [PERSON] та її представник проти задоволення клопотання не заперечували. Розгляд справи відкладено на 24 березня 2022 року. 24 березня 2022 року справу знято з розгляду про що складено відповідну довідку. 9 червня 2022 року до суду з`явилися представник позивача, відповідач та її представник. В підготовчому засіданні оголошено перерву до 12 липня 2022 року для надання відповідачем відповідей на запитання, поставлених у порядку ст. 93 ЦПК України позивачем. 8 липня 2022 року до суду надійшла відповідь від відповідача на письмове опитування учасника справи, як свідка у цивільній справі, на питання позивача про обставини, які мають значення для справи. 12 липня 2022 року у підготовче засідання з`явились позивач та відповідач. Представник відповідача зазначив, що позиція їх сторони щодо визнання позову буде залежати від внесення гарантійного платежу. Представник позивача підтвердив свої наміри зарахувати на депозитний рахунок суду кошти у розмірі вартості 1/2 частини квартири, у зв`язку з чим у судовому засіданні оголошено перерву до 22 липня 2022 року. 22 липня 2022 року судом було долучено до матеріалів справи квитанції про сплату на депозитний рахунок суми коштів у розмірі 600 474 грн, що були надані позивачем, та оголошено перерву до 27 липня 2022 року, оскільки кошти, які внесені на депозитний рахунок 22 липня 2022 року за півгодини до судового засідання ще не надійшли. У цьому ж судовому засіданні відповідач [PERSON] , зазначила, що якщо сума коштів внесена, то вона позов визнає. 27 липня 2022 року у судове засідання представник відповідача Вітер В.М. зазначив, що позов відповідач вже не визнає, у зв`язку із зміною курсу валют, просив закрити підготовче судове засідання та призначити справу до розгляду по суті. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 липня 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті на 8 вересня 2022 року. 8 вересня 2022 року у судове засідання з`явився [PERSON] просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач позов не визнала, зазначила, що припинення її частки у спільній частковій власності завдасть істотної шкоди її інтересам та членам її сім`ї. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, з 2 листопада 2002 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року було розірвано. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 7 липня 2020 року визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Право власності позивача на 1/2 частину спірної квартири зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 10). Вказана квартира є однокімнатною, загальна площа становить 44, 3 кв. м, житлова 17,9 кв.м. Правовою підставою заявлених [PERSON] вимог є положення цивільного законодавства, які регулюють правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням права спільної часткової власності. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У цьому спорі позивачкою заявлені підстави для припинення права власності відповідача відповідно до положень статті 365 ЦК України. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За правилом статті 358 цього Кодексу право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Водночас статтею 365 ЦК України передбачено можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Спірна квартира, яка розташована у багатоквартирному житловому будинку, не може бути поділена між співвласниками в натурі, оскільки неможливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення у цій квартирі із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири. Посилання представника відповідача, що для неможливості поділу в натурі однокімнатної квартири потрібний експертний висновок, на увагу не заслуговують. Крім того, від проведення експертизи, яка на його думку необхідна при вирішенні заявлених позивачем вимог відмовився. Позивач посилається на те, що родинні відносини між ним та відповідачем відсутні, спірною квартирою відповідач не користується, зареєстрована та проживає у іншій квартирі, спільне володіння та користування вказаною квартирою є неможливим, об`єкт нерухомості є неподільним, учасники справи у квартирі не проживають, відповідач здає квартиру в оренду без згоди позивача, відповідач зареєстрована за іншою адресою там і проживає, припинення права власності відповідача на частку у спільному майні не завдасть їй шкоди. На підтвердження вартості спірної квартири позивачем надано звіт про оцінку майна (квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] ), виконаний ТОВ «ЕКСПЕРТ ЦЕНТР+» відповідно до якого ринкова вартість квартири становить 1 200 948 грн. У відповідях наданих відповідачем [PERSON] у порядку ст. 93 ЦПК України, відповідач визнала вартість спірної квартири у розмірі 1 200 948 грн (а.с. 82). Позивачем внесено на депозитний рахунок Дарницького районного суду м. Києва 600 474 грн, з яких: 398 000 грн внесені згідно квитанцій № 0.0.2616955762.1 від 21 липня 2022 року та 202474 грн від 22 липня 2022 року згідно квитанцій № 0.0.2617970404.1 від 22 липня 2022 року. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, проте жодних заперечень проти позову та доказів на спростування доводів позивача та висновків оцінювача відповідач не надала і альтернативного порядку вирішення спору не запропонувала. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 передбачено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. У цьому спорі предметом часткової власності виступає однокімнатна квартира, загальною площа якої становить 44,3 кв.м, а житлова 17, 9 кв.м, та обставин щодо можливості виділення частин квартири у власність кожному із співвласників у натурі, які б відповідали частці у праві спільної часткової власності, не встановлено. Також не встановлено можливості виділення сторонам ізольованих жилих та інші приміщень з самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. Також за змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Таким чином, спірна квартира, яка розташована у багатоквартирному житловому будинку, не може бути поділена між співвласниками в натурі, оскільки неможливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись, як окремі квартири. У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Вимога щодо попереднього внесення вартості цієї частки на депозитний рахунок суду позивачем виконана. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у постанові від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. Судом встановлено, хоч частка позивачки є рівною із часткою відповідача, однак частка у спірній квартирі не може бути виділена в натурі (п. 1 ч. 1 ст. 365 ЦК України). Також встановлено, що спірна квартира є неподільною (п. 2 ч. 1 ст. 365 ЦК України). Відповідні обставини стороною відповідача не спростовані. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Перевіряючи обставину, чи припинення права на частку відповідача не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, суд виходить з наступних встановлених обставин. Звертаючись до суду із позовом про припинення права власності на частку у спільному майні, позивач посилався на те, що спірною квартирою відповідач не користується, зареєстрована та проживає у іншій квартирі, спірну квартиру без його згоди здає в оренду. Відповідач доказів постійного проживання чи необхідності проживання у спірній частині квартири не надала, не заперечувала що вона зареєстрована та проживає у квартирі [ADDRESS] , про що зазначила і у відзиві. У матеріалах справи наявні відомості із електронного реєстру територіальної громади м. Києва "ГІОЦ/КМДА" згідно яких, відповідач зареєстрована [ADDRESS] , тобто зберігає за собою право користування іншим житлом та фактично постійно користується ним (а.с. 42). Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Тому не будь-які докази, а лише ті, які дають можливість суду встановити обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, можуть бути враховані судом. В силу ст. ст. 12, 81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У суді відповідачем не спростовано факт її непроживання у спірній квартирі та не надано доказів неможливості проживання у цій квартирі. Відповідно до пункту 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. У цій справі встановлено, що [PERSON] має право користування житлом за адресою: [ADDRESS] та фактично постійно користується ним. Встановлено також та не спростовано відповідачем, що саме із указаною квартирою наявні достатні триваючі зв`язки в розумінні статті 8 Конвенції. Докази втрати права користування цим житлом не надані. Відповідачем також не надані докази відсутності у нього на праві власності іншого житла на час звернення позивача з цим позовом до суду. Відповідач у судовому засіданні підтвердила, що вона зареєстрована та проживає за іншою адресою, у квартирі [ADDRESS] що належить її батькам, а у квартирі [ADDRESS] , що знаходиться на цій же вулиці, на її частку, у якій позивач просить припинити право власності вона не проживає, у відповідях на письмове опитування зазначила, що вона нею користується, коли є в цьому необхідність (а.с. 82). Позивач [PERSON] зазначив у судовому засіданні, що сторони, навіть коли перебували у шлюбі із відповідачем, у придбаній ними квартирі не проживали. Отже, судом установлено існування обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, які свідчать про наявність підстав для припинення частки відповідача у спільному майні, а саме: частка відповідача не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; та спільне користування квартирою є неможливим у силу особливих обставин, а саме з огляду на неприязні відносини між відповідачем та позивачем, які не є членами однієї сім`ї та не проживають однією сім`єю, не ведуть спільне господарство; таке припинення не завдасть істотної шкоди відповідачеві, як співвласнику спірного майна, оскільки [PERSON] зареєстрована та тривалий час проживає за адресою: [ADDRESS] , має там право користування житлом, у розумінні статті 8 Конвенції. Крім того, припинення права власності відповідача на частку в спірному майні здійснюється із виплатою їй грошової компенсації. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що припинення права відповідача на частку у спільному частковому майні, яке є неподільним, з виплатою їй грошової компенсації вартості цієї частки не завдасть їй істотної шкоди та не порушить її гарантоване Конституцією право власності, оскільки вона отримає рівноцінну грошову компенсацію втраченого майна, із розміром якого вона погодилася. З огляду на результат розгляду справи суд відповідно до положень статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір у розмірі 6912 грн. 74 коп.

Outcome: approved