Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.02.2021 посвідченого державним нотаріусом дев`ятої Київської державної нотаріального округу Фроловою А.О. на законних підставах проживає та зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . Згідно Витягу з реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні станом на 09.03.2021 в квартирі за адресою [ADDRESS] зареєстровано п`ять осіб: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач, відповідачі з моменту реєстрації в даній квартирi жодного дня не проживали, особистих речей в квартирі не мають, за комунальні послуги не сплачують, а постійно проживають за іншою адресою, яка їй не відома. Факт не проживання підтверджується актом про не проживання від 03.03.2021. Вказує, що за останні декілька років вiдповiдачі жодного разу не з`являлись до квартири за місцем реєстрації, при тому, що позивач не створювала перешкоду праві користування житлом відповідачам, всі матеріальні надбання в цій квартирі належать позивачу. Також зазначає, що на неї покладено обов`язки з утримання житла, протягом усього часу вона оплачує рахунки по житлово-комунальним послугам. Вказує, що окрім цього, вона втрачає право на отримання житлової субсидії, оскільки не має фізичної можливості надати Відділу управління праці та соціального захисту населення відомості щодо персональних даних відповідачів, зокрема декларацію. Враховуючи наведене, просить суд визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] ; визнати [PERSON] , [INFO] (РНОКПІ [NUMBER] ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14 березня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження в справі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачам копію позовної заяви з додатками з пропозицією надати відзив на позов. На адресу суду повернулися конверти із копією ухвали про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви, що направлялися відповідачам. На день ухвалення рішення відповідачі своїм правом не скористалися, відзив на позов не подали. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини та відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно із ст. 4 ЖК УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд). Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 22.02.2021 укладеному між [PERSON] та [PERSON] , посвідченому державним нотаріусом дев`ятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованому в реєстрі за №457, [PERSON] прийняла в дарунок належну [PERSON] на праві власності квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 14827931 від 11.05.2021, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 14827927 від 11.05.2021, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . У матеріалах справи міститься акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 03.03.2021, складений та підписаний мешканцями будинку (сусідами) - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , засвідчений майстром т/д № 3 - [PERSON] та завірений печаткою Житлово-експлуатаційної дільниці № 903, відповідно до якого мешканці [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] з моменту прописки і по теперішній час. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частинами першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Позивачем надано докази, що містяться в матеріалах справи, тому суд розглядає її за наявними матеріалами. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Позивач, на підтвердження своїх вимог надала суду копію акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 03.03.2021, складений трьома особами (вказані як мешканці цього будинку), з якого вбачається, що [PERSON] та [PERSON] в квартирі за адресою [ADDRESS] не проживають з моменту прописки і по теперішній час, підписаний трьома особами, мешканцями будинку зазначеного будинку, а також майстром тех. дільниці та начальником ЖЕД-903 Л.Чернишенко. Суд оцінює такий єдиний доказ критично, оскільки з нього не вбачається, яким чином на момент звернення до суду було встановлено факт не проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі з моменту прописки і на момент складання акту про не проживання особи за місцем реєстрації 03.03.2021, протягом року до звернення позивачем до суду з позовом, а також факт не користування відповідачами квартирою. Будь-яких інших доказів стосовно не проживання відповідачів у спірній квартирі понад один рік позивачем суду не надано. Суд вважає, що акт від 03.03.2021 як єдиний наданий доказ на підтвердження заявлених вимог, не є достатньою та безумовною підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житлом. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed