Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача неустойку за весь час прострочення заборгованості у сумі 1 150 863,34 грн., 3% річних від простроченої заборгованості у сумі 17 214,66 грн. та інфляційну складову заборгованості у сумі 133 781,43 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем зобов`язань за договором позики після винесення Дарницьким районним судом міста Києва рішення від 22 грудня 2015 року у справі № 753/10483/1-ц про стягнення заборгованості за цим договором. Так, позивач зазначив, що 27 квітня 2011 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 210 286,56 грн., що за курсом НБУ на той час складало 26400 доларів США з зобов`язанням повернути позичені кошти у строк до 28 червня 2011 року. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року у справі № 753/10483/14-ц з відповідача на користь позивача стягнуто 602 489,53 грн., з яких - 210286,56 сума основного боргу, 204074,28 грн.- неустойка, 159817,78 - інфляційна складова заборгованості та 28310,91 грн. - 3% річних. На виконання даного рішення видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження. В подальшому, 3 грудня 2018 року Дарницький районний суд м. Києва ухвалив заочне рішення про стягнення з відповідача заборгованості за порушення грошового зобов`язання у сумі 213 250,90 грн. Вказане рішення відповідачем також не виконане. Як зазначає позивач, станом на день звернення до суду з даними позовом відповідач рішення судів не виконує, кошти не повертає, а тому просить стягнути з відповідача на його користь неустойку, інфляційну складову заборгованості та 3 % річних. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 серпня 2021 року позовну заяву було передано для розгляду судді Якусику О.В. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 2 вересня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/17123/21 за вказаним позовом за правилами загального позовного провадження. 24 червня 2022 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно з якою просив стягнути з відповідача суму заборгованості за порушення грошового зобов`язання після прийняття судового рішення у сумі 1 622 982,01 грн. 12 липня 2022 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вимоги про стягнення інфляційних витрат є неправомірними з огляду на те, що позикове зобов`язання виражене у валюті; посилався на те, що право позивача нараховувати передбачені договором штрафи припиняється внаслідок ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості, яке надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України; просив зменшити розмір неустойки (штрафу), відмовивши позивачу у його стягнення, оскільки розмір неустойки значно перевищує суму боргу. Відповідач також заявив про спив позовної давності до вимог про стягнення неустойки. 22 липня 2022 року позивач подав заперечення на відзив відповідача, в яких зазначив про необґрунтованість його доводів, вказав, що позика була отримана відповідачем у гривні, а не в іноземній валюті, наголошував, що рішення суду про стягнення заборгованості не є підставою для припинення зобов`язання та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. 2 серпня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, з заявами та клопотаннями про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не звертався. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Як встановлено судом 27 квітня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А., за умовами якого, відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 210 286,56 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 27 квітня 2011 року складало 26400 доларів США з зобов`язанням повернути позичені кошти у строк до 28 червня 2011 року. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року у справі № 753/10483/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2016 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 602 489,53 грн., із яких 210 286,56 грн. - основний борг за договором позики; 204 074, 28 грн. - штрафна складова заборгованості (неустойка): 159 817,78 грн. - інфляційна складова заборгованості; 28 310,91 грн. - 3% річних. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 3 грудня 2018 року у справі № 753/13488/17 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 213 250 грн. 90 коп. в рахунок стягнення заборгованості за порушення грошового зобов`язання за договором позики від 27 квітня 2011 року., а саме інфляційної складової заборгованості за період з 23 грудня 2015 року по 03 грудня 2018 року в розмірі 195 206,61 грн. та 3 % річних в розмірі 18 044,29 грн. Посилаючись на те, що відповідач суму позики не повернув, судові рішення про стягнення заборгованості не виконав, позивач просить стягнути з відповідача (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог): 1 324 810,08 грн. неустойки за період з 23 грудня 2015 року по 24 червня 2022 року, 22 451,66 грн. 3% річних за період з 4 грудня 2018 року по 24 червня 2022 року та 275 720,27 грн. інфляційних втрат за період з 4 грудня 2018 року по 24 червня 2022 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статей 526,527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснено, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК. Як викладено у пункті 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справа № 522/1528/15-ц, рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Як перебачено статтями 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Пунктом 7 договору позики встановлено, що у азі порушення позичальником строків повернення грошових коштів, позичальник зобов`язаний сплатити штраф - 557,58 грн. за кожен день прострочення. Крім цього статтею 625 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, на вимогу кредитора він зобов`язаний на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідач зобов`язання за договором позики не виконав, суму позики не повернув, судові рішення про стягнення з нього коштів на користь позивача не виконав, доказів на спростування доводів позивача та доказів повернення коштів не надав. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення сум за порушення грошового зобов`язання. Згідно з розрахунком суду за період прострочення, вказаний позивачем, розмір інфляційних втрат становить 88 834,98 грн., а процентів річних - 22434,41 грн. Доводи відповідача про відсутність підстав для нарахування інфляційних втрат суд вважає безпідставними, оскільки зобов`язання за договором позики виражене в гривні і позика надавалася у національній валюті. Щодо стягнення неустойки, відповідачем заявлено про застосування позовної давності до цих вимог, а також клопотання про її зменшення. Як визначено статтями 256, 258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 2 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. З огляду на викладене, вимоги про стягнення неустойки підлягають частковому задоволенню за період з 2 квітня 2019 року по 24 червня 2022 року у сумі 657 944,40 грн. Щодо клопотання відповідача про зменшення неустойки шляхом відмови у її стягненні, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто цією нормою судам надано право зменшити розмір неустойки, а не звільнити від такої сплати взагалі. Розглянувши клопотання відповідача, суд вважає, що ним не наведено істотних обставин, які б свідчили про наявність підстав для зменшення неустойки, а його посилання на перевищення розміру неустойки над розміром збитків суд не бере до уваги виходячи з загального розміру заборгованості за договором, тривалості невиконання відповідачем договірного зобов`язання та невиконання рішень судів про стягнення з нього боргу та сум за прострочення грошового зобов`язання. Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України оскільки позов підлягає частковому задоволенню, тому з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог у розмірі 7 692,13 грн. від сплати якого позивач звільнений.

Outcome: partial