Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛ. ЕН. ГРУП», третя особа, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача\~приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Залотих Олександр Олександрович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що за виконавчим написом за №2123 від 23.09.2021р., вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О., із неї, як боржника, стягується на користь ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛ. ЕН. ГРУП» заборгованість у розмірі 90512,52 грн. на підставі кредитного договору. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги С.С. від 15.12.2021р. відкрито виконавче провадження за №67910103. Стверджує, що виконавчий напис нотаріусом був вчинений з порушенням норм чинного законодавства. Ухвалою суду від 17.01.2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено розгляд справи у судовому засіданні. Ухвалою суду від 17.01.2022 року заяву [PERSON] про забезпечення позову в цивільній справі за позовом\~ [PERSON] до\~товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Фінансова компанія\~«ЕЛ.\~ЕН.\~ГРУП»,\~третя особа,\~які не\~заявляє самостійних\~вимог на\~предмет спору,\~на стороні\~відповідача\~приватний нотаріус\~Київського міського\~нотаріального округу\~Золотих Олександр\~Олександрович про\~визнання виконавчого\~напису таким,\~що не\~підлягає виконанню задоволено та зупинено стягнення на підставі виконавчого документу - виконавчого напису нотаріуса №2123 виданого 23 вересня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих Олександром Олександровичем, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛ. ЕН. ГРУП» заборгованості в розмірі 90512,52 гривень, основної винагороди 9051,25 грн., витрат виконавчого провадження в розмірі 500,00 грн. у виконавчому провадженні №67910103, яке здійснюється приватним виконавцем виконавчого округу Волинської області Пирогою Сергієм Степановичем. 18.08.2022 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В даному відзиві відповідач зазначає, що заперечує проти задоволення позову. На підтвердження своїх заперечень, посилається на ту обставину, що [PERSON] 12.11.2019 року уклала кредитний договір з АТ «Райффайзен Банк Аваль» та отримала кредит. 09.04.2020 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛ. ЕН. ГРУП» укладено договір відступлення права вимоги, згідно якого право вимоги за даним кредитним договором перейшло до відповідача. Оскільки [PERSON] свої зобов`язання за даним договором не виконала та не здійснила погашення кредиту у визначені строки відповідно до графіка погашення заборгованості, відповідач звернувся до приватного нотаріуса із заявою про видачу виконавчого напису, надавши при цьому випуску із особового рахунку за кредитним договором [PERSON] , розрахунок заборгованості. Зазначає, що заборгованість за даним договором є безспірною. Просить відмовити у задоволенні позову. 18.08.2022 року представником відповідача подано клопотання про зменшення розміру судових витрат і витрат на правову домогу. Позивач в судове засідання не прибув, представник позивача подав клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не надавав. Треті особи - приватний нотаріус до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. За погодженням представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам\~ст. 280 ЦПК України. Дослідивши подані суду докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що 23.09.2021р., вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. було вчинено виконавчий напис (реєстраційний номер 2123), яким запропоновано стягнути з позивача на користь відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 90512,52 грн. 15.12.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Волинської області Пирогою С.С. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №67910103. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права. У статті 88\~Закону України\~"Про\~нотаріат" передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Із оскаржуваного виконавчого напису вбачається, що нотаріус керувався\~ст.\~87-91\~Закону України\~"Про\~нотаріат" та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року. Відповідно до п.2 вказаного Переліку, для одержання виконавчого напису по виконанню кредитних договорів, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та\~строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. З урахуванням приписів статей15,16,18 ЦК України, статей50,87,88\~Закону України\~«Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей87,88 Закону України «Про нотаріат»у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Оскільки безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору з боку боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, то і документи, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріус здійснює виконавчий напис, мають бути однозначними, беззаперечними та підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором саме в такому розмірі, тому за вказаних обставин, відсутні підстави вважати, що заборгованість була безспірною. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс17 та постанові Верховного Суду у справі № 207/1587/16 від 19 вересня 2018 року (провадження № 14-12559св18). Подані фінансовою установою документи не підтверджують безспірність заборгованості, оскільки про наявність спору щодо заборгованості свідчить те, що у виконавчому написі зазначені суми зі стягнення як самого тіла кредиту, так і процентів, які в свою чергу розраховуються у відсотковому відношенні до боргу і можуть бути оспорені, а також пені та штрафу. Крім того, у оспорюваному виконавчому написі, вказано, що підставою його здійснення є, зокрема,постанова КМУ № 1172 від 29.06.1999 р., в яку постановою КМУ № 662 від 26.11.2014 р. були внесені зміни до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, зокрема, доповнено перелік після розділу "Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами" новим розділом такого змісту: "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. п. 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються:а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості". Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 було визнано незаконною та нечинною постанову КМУ\~№662від\~26.11.2014 в цій частині. Вказану постанову залишено без змін згідно з ухвалою Вищого адміністративного суду України від 1 листопада 2017 року. Таким чином, кредитний договір на момент вчинення виконавчого напису вже не був тим документом, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Тобто, нотаріус не мав права вчиняти виконавчий напис щодо стягнення саме за кредитним договором. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте відповідач не надав суду доказів, які б спростували твердження позивача щодо вчинення виконавчого напису із порушенням закону та те що заборгованість є безспірною. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав до задоволення позову та визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. від 23.09.2021 року, реєстраційний номер 2123, про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості за кредитним договором, таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 992,40 грн., судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 496,20 грн, а взагальному 1488,60 грн судового збору. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. Згідно з пунктом 4 частини першої\~статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"\~(далі -\~Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої\~статті 1 Закону N 5076-VI\~встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої\~статті 1 Закону N 5076-VI). Відповідно до\~статті 19 Закону N 5076-VI\~видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу та інші, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, згідно зі\~ст. 137 ЦПК України\~несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання такої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає таку допомогу. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем було надано суду договір про надання правової допомоги від 04.01.2022., акт приймання передачі послуг по договору про надання правової допомоги від 12.07.2022, квитанцію до прибуткового касового ордера від 12.09.2022 про отримання адвокатом від позивача 4780 грн за надання правничої допомоги. Із акта приймання передачі послуг по договору про надання правової допомоги встановлено, що 957,20 грн витрат пов`язані із опрацювання законодавчої бази, що регуоює спірні правовідносини, вивчення документів, 2871,60 грн витрат на правничу допомогу пов`язані із написанням позовної заяви, 957,20 грн витрат на офрмлення заяив про забезпечення позову. Однак на думку суду, наданий розмір витрат на оплату послуг адвоката для написання позовної заяви не є співмірним із складністю справи, виконаних адвокатом робіт та обсягом наданих адвокатом послуг. Згідно з ч.5, 6\~ст. 137 ЦПК України\~у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представник відповідача подав суду заяву про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, в якій зазначив, що розмір витрат на правничу допомогу є значно завищеним. Таким чином, відповідач не погодився із розміром витрат на правничу допомогу та на підставі ч. 5 ст. 137 ЦПК України фактично просив їх зменшити у зв`язку з неспівмірністю із складністю справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд бере до уваги складність справи та виконаних робіт, котрі на думку суду не є складними, час витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, котрі є незначними, критерії розумності їхньої вартості, неминучості, обґрунтованості, а також думку відповідача про неспівмірність витрат із складністю справи та приходить до висновку про дійсну неспівмірність розміру витрат із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом витрачених адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг, тобто завищення їхнього розміру та необхідності зменшення розміру витрат та стягнення із відповідача в користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 гривень.

Outcome: approved