Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 26 липня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна, яким просить встановити факт її проживання однією сім`єю з [PERSON] , як чоловіка та жінки без шлюбу з 01.01.2004 до 11.07.2013, визнати автомобіль марки Hyundai Accent, нз [NUMBER] , спільною сумісною власністю, визнавши право власності по 1/2 частині за кожним, та стягнути з [PERSON] на її користь в порядку грошової компенсації половину вартості автомобіля марки Hyundai Accent, нз [NUMBER] , що становить 125000 грн. Також просила стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. Вказує, що з відповідачем по справі познайомилися влітку 2003 року, та з кінця 2003 року вони почали проживати разом однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Відповідач переїхав проживати до її квартири, вели спільний побут, мали спільний бюджет. Шлюб зареєстрували 12.07.2013, але сімейне життя не склалося і шлюбу було розірвано 15.02.2021. 05.07.2013 за їх спільні кошти вони придбали авто марки Hyundai Accent, білого кольору, 2013 року випуску, який було зареєстровано за відповідачем. Після розірвання шлюбу, автомобіль залишився в користуванні відповідача, взаємної згоди щодо поділу придбаного авто вони не знайшли, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду. Оскільки з моменту розірвання їх сімейних стосунків автомобіль перебуває у користуванні відповідача, вважає, що авто потрібно залишити в користуванні останньому, та стягнути з нього на її користь 1/2 частину вартості авто, що становить 125000 грн. Також, позивач [PERSON] надала суду відповідь на відзив, в якому вказує, що хоча відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі, але з дружиною, яка кілька років проживала за кордом, він не проживав, та розлучився вже після того, як вони стали проживати разом. Дійсно, мама [PERSON] перенесла інсульт та потребувала стороннього допомоги, і вони разом щоденно її відвідували. Стислий виклад заперечень відповідача. 28.09.2021 відповідач [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву, який підтримав в судовому засіданні. Вказує, що він не заперечує, 12.07.2013 між ним та позивачем зареєстровано шлюбу, та після укладання шлюбу він переїхав до квартири за адресою: [ADDRESS] , що належить позивачу та її сину на праві спільної часткової власності, де вони проживали однією сім`єю до припинення шлюбу. Але, всі інші твердження позивача не відповідають дійсності. При цьому, по 01.12.2005 він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . З позивачем [PERSON] він познайомився вже після розірвання попереднього шлюбу. Дійсно, за деякий час вони почали зустрічатися, але спільним побутом пов`язані не були, спільного бюджету та будь-яких взаємних обов`язків, притаманних подружжю не мали. До шлюбу він мешкав за іншою адресою, а саме по [ADDRESS] , разом зі своєю матір`ю, яка після інсульту не могла себе сама обслуговувати, тому він доглядав її, надаючи усю необхідну допомогу. Щодо твердження позивача про те, що спільний автомобіль був набутий за їх спільні кошти, зазначає, що він на той час працював електрослюсарем на ш. Жовтнева, та мав високі заробітки. Позивач же взагалі не працювала, і коштів на придбання автомобілю не мала і мати не могла, тому просить в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Заяви, клопотання учасників справи. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримує, на підставах викладених у позовній заяві. Також, пояснила, що вони з відповідачем не живуть разом з серпня 2020 року. Кредит, який брали на придбання автомобілю виплатили, коли перебували у шлюбі за 3,5 роки. Спочатку сплатили перший внесок 20000 грн. Крім того, зазначає, що працює перукарем, погашали кредит разом з відповідачем. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги щодо визнання автомобілю спільною сумісною власністю подружжя та його поділу по 1/2 частині, відповідно до висновку експерта визнав, в іншій частині позовних вимог просить відмовити, на підставах викладених у відзиві на позовну заяву від 28.09.2021. Також пояснив, що на час купівлі автомобілю вони жили сумісно. Перший внесок за авто він сплатив власними коштами в сумі близько 30000 грн. Коли він пішов на пенсію, взяв машину, та сплачував через Банк з пенсії. Крім того, він працював та отримував пенсію. Коли померла його мати, він продав квартиру, та частину грошових коштів віддав за кредит. Визнає, що сумісно мешкали з позивачем з 01.07.2013 та визнає, що авто придбали вже під час їх спільного проживання. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31.08.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи по суті на 11-00 год. 13.10.2021, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 13.10.2021 справу знято з розгляду до 11-00 год. 08.11.2021. Ухвалою суду від 08.11.2021 відкладено розгляд справи на 11:00 год. 07.12.2021, у зв`язку з неявкою відповідача. 07.12.2021 по справі оголошено перерву для повторного направлення запиту до Територіального центру для отримання інформації про зареєстровані транспортні засоби. 26.01.2022 по справі оголошено перерву до 11:00 год. 01.03.2022 за клопотанням позивача для надання часу для ознайомлення з висновком експерта. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Як вбачається із матеріалів справи, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований 12 липня 2013 року Тернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 196, який 15.02.2021 було розірвано відповідно до рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с. 9, 10). Згідно акту з місця проживання від 20.04.2021, який підписаний сусідами житлового будинку [ADDRESS] , та завірений майстром дільниці ТОВ «УЮТ-2011», [PERSON] , [INFO] , проживав за адресою: [ADDRESS] , з 2004 року по квітень 2021 року (а.с. 12). Відповідно до фотознімків за 2004 рік, 2005 рік, 2007 рік, та 2011 рік, [PERSON] разом з відповідачем [PERSON] перебувають на відпочинку, весіллях (а.с. 13-15). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між чоловіком [PERSON] та дружиною [PERSON] розірвано 01.12.2005 (а.с. 48). Відповідно до кредитного договору №910.23231 від 04.07.2013, укладеним між [PERSON] та АТ «Ідея Банк», Банк надав позичальнику кредит у сумі 129595,60 грн. на строк 60 місяців, на купівлю транспортного засобу марки Hyundai, модель Accent, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] (а.с. 120-126). Згідно виписки за кредитним договором №910.23231 від 04.07.2013, вказаний кредит погашений, останній платіж здійснено 05.08.2016 (а.с. 80-82). Відповідно до довідки про заробітну плату від 08.10.2021 №277 АТ «КЗРК», та копії трудової книжки, [PERSON] працював електрослюсарем на АТ «КЗРК», та за 2010 рік отримав заробітну плату в сумі 46549,70 грн., за 2011 рік - 62164,44 грн., за 2012 рік - 64179,68 грн., та за 2013 рік - 60965,43 грн. (а.с. 86, 87-102). У відповідності до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, в період з 01.01.2013 по 26.07.2021, а саме 04.07.2013 за [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований автомобіль Hyundai Accent, 2013 року випуску, нз [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , що підтверджується довідкою від 01.12.2021 №31/4-1243-1958 ТСЦ МВС №1243 (а.с. 115). Відповідно до висновку експерта транспортно-товарознавчого дослідження №Д13/12/21 про оцінку транспортного засобу , складеного 21 грудня 2021 року, ринкова вартість автомобіля Hyundai Accent, нз [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , станом на 14 грудня 2021 року складає: 168844,87 грн. (а.с. 128-145). [INFO] померла мати відповідача, [PERSON] (а.с. 45). Згідно договору купівлі-продажу від 12.08.2016, посвідченого державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., та зареєстрованого в реєстрі за №2-1870, [PERSON] , [PERSON] , що діяв від свого імені та імені [PERSON] , продали за 162500 грн. квартиру [ADDRESS] (а.с. 47). Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. За змістом ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Тобто, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Згідно ч.4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Пленум Верховного Суду України у постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен встановити не тільки факт набуття цього майна за час спільного проживання, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Так, як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, відповідно до фотознімків, акту від 20.04.2021, який підписаний сусідами житлового будинку [ADDRESS] , та завірений майстром дільниці ТОВ «УЮТ-2011», [PERSON] , [INFO] , проживав за адресою: [ADDRESS] , з 01.07.2013 по квітень 2021 року. Крім того, свідки позивач [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили той факт, що сторони по справі, до реєстрації шлюбу, проживали разом в квартирі по [ADDRESS] , сторони працювали, заробляли на авто разом, та разом його купили. Також, свідки відповідача, [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що сторони по справі зустрічалися. Після чого, у 2013 році [PERSON] купив автомобіль, який ставив на стоянці у дворі будинку [ADDRESS] , та потім [PERSON] та [PERSON] одружилися, та жили разом. Відповідач продав квартиру та сплатив кредит за авто. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників, що передбачено ч.1 ст. 82 ЦПК України. Відповідач в судовому засіданні не заперечував той факт, що до шлюбу з [PERSON] вони проживали однією сім`єю з 01.07.2013, та спірний автомобіль був придбаний ними, коли вони проживали разом. Таким чином, встановивши спільне проживання, ведення спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявність між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, та враховуючи правові норми викладені у СК України, якими врегульовано відносини між особами, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд дійшов висновку про доведеність факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 01.07.2013 по 11.07.2013. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень ч.1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно із ч.2 та ч.3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Така правова позиція є сталою, та висловлена Верховним Судом, зокрема, у Постанові від 30 січня 2020 року у справі № 686/15607/15-ц та Постановівід17 січня 2020 року у справі № 523/9268/15-ц. Так, судом встановлено, що сторони з 01.07.2013 по 11.07.2013 проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та з 12.11.2013 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 15.02.2021 між ними розірвано. До 01.07.2013 сторони тривалий час зустрічалися. 04.07.2013, в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, придбано на ім`я відповідача [PERSON] транспортний засіб Hyundai Accent, 2013 року випуску, нз [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Крім того, згідно кредитного договору №910.23231 від 04.07.2013, укладеним між [PERSON] та АТ «Ідея Банк», Банк надав позичальнику кредит у сумі 129595,60 грн. на строк 60 місяців, на купівлю транспортного засобу марки Hyundai, модель Accent, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] (а.с. 120-126), який було сплачено в повному обсязі під час перебування сторін у шлюбі. Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11ухвалив постанову, в якій зробив такий правовий висновок:«Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними». Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5. Тому, якщо титульним власником спільного є лише один співвласник (наприклад, лише на ім`я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть не визнається чи заперечується, то на підставі норм ст.392 Цивільного кодексу України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у його постанові від 03 червня 2015 року, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК(2947-14), ч.3 ст.368 ЦК) (45-15), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Позивачу достатньо підтвердити, що спірний об`єкт набутий під час шлюбу. І тоді вже тягар доказування покладається на відповідача, який повинен доводити, що цей об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя. Приклад застосування такого підходу викладено в Постановах Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15 та від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17. Оскільки відповідач в судовому засіданні в частині позовних вимог про визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю та його поділу по 1/2 частині кожному визнав, відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, визнання спірного автомобілю спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] не підлягає доказуванню, тому суд вважає можливим поділити зазначене нерухоме майно між сторонами, визнавши за кожним із них право власності на 1/2 частину цього майна. Щодо твердження відповідача, що спірне авто було придбано за його кошти, та після продажу квартири, він погасив кредит, суд зазначає, що відповідно до виписки по рахункам по кредитному договору №910.23231 від 04.07.2013, останній платіж здійснено 05.08.2016, при цьому, Договір купівлі-продажу квартири, було укладено 20.08.2016, та в п.4 якого вказано, що продаж здійснюється за 162500 грн., які будуть передаватися покупцем продавцям рівними частками кожні півроку до 01.01.2018, починаючи з 01.09.2016, тобто продаж квартири було проведено вже після того, як кредит за авто сплачено в повному обсязі, тому вказані твердження спростовуються письмовими матеріалами справи. За змістом статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, потрібно застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Частиною 2 ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19).. У постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про виплату позивачеві 1/2 вартості автомобіля як компенсації його частки у праві спільної сумісної власності подружжя. Вважав, що у ситуації, коли один із подружжя, який не користується спірним автомобілем, просить виплатити йому компенсацію вартості його частки у вказаному праві, згідно з вимогами статей 60, 61, 70, 71 СК України слід присудити відповідну компенсацію за рахунок іншого із подружжя, який цим автомобілем користується, незалежно від його згоди. За змістом (правами й обов`язками щодо поділу неподільної речі шляхом присудження позивачеві компенсації його частки у праві спільної сумісної власності подружжя на цю річ і її виділення відповідачеві), одним із об`єктів (неподільною річчю, поділу якої стосується спір) і суб`єктами (особами, які набули у власність це майно, перебуваючи у шлюбі) спірні правовідносини у справі № 347/955/16. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям. А при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його. таке майно або його вартість враховуються при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до висновку експерта транспортно-товарознавчого дослідження №Д13/12/21 про оцінку транспортного засобу , складеного 21 грудня 2021 року, ринкова вартість автомобіля Hyundai Accent, нз [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , станом на 14 грудня 2021 року складає: 168844,87 грн. (а.с. 128-145). Таким чином, з урахуванням того, що позивач, володіючи автомобілем разом з відповідачем, позбавлена можливості його використання, враховуючи, що транспортний засіб є річчю неподільною, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 його частини, що становить 84422,44 грн., із розрахунку (168844,87 грн./2), припинивши право власності позивача на її частку. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, а саме 1704 грн. судового збору, а.с. 5, сплачений позивачем при зверненні до суду.

Outcome: partial