Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-13 00:00:00

10 лютого 2022 року, представник ТОВ «Консалт Солюшенс» звернувся до Овідіопольського райсуду Одеської області з названим позовом до суду з названим позовом, в обґрунтування якого зазначав, що рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 13.03.2013 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.11.2016 р., яка набрала законної сили з моменту її проголошення, тобто з 14.11.2016 р., стягнуто зі [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ Комерційний Банк «Надра» у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором на загальну суму 447944,24 грн. та судовий збір по 1605,50 грн. з кожного з відповідачів. Однак, відповідачі [PERSON] та [PERSON] ухиляються від виконання вказаного рішення суду. Так, 26.02.2020 р. на підставі договору про відступлення прав вимоги, ТОВ «Консалт Солюшенс» набуло у повному обсязі від ПАТ КБ «Надра» права вимоги за кредитним договором до відповідачів. 17.12.2020 р. ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області замінено стягувача у виконавчому провадженні з виконання рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 13.03.2013 р. - з ПАТ «КБ «Надра» на позивачів ТОВ «Консалт Солюшенс» (правонаступників). З підстав, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, представник позивачів просив суд, стягнути з відповідачів у солідарному порядку за період з 25.03.2013 р. до 01.02.2022 р. інфляційні втрати 911510,71 грн. та 3% річних за користування грошовими коштами 119495,08 грн., а усього 1031005,79 грн. В судовому засіданні, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon», представник позивачів повністю підтримав свій позов. Представник відповідачів в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав його необґрунтованості, пропущення позивачами строків позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами, а також з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов (а.с. 61-64). Заслухавши думку представників сторін по справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства - кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов?язків має право на справедливий судовий розгляд. Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Згідно зі ст.ст. 6,627 ЦК України - сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За порушення зобов?язань за кредитним договором сторони несуть відповідальність у вигляді стягнення неустойки і відшкодування збитків. Договір є обов?язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, що встановлено ст. 629 ЦК України. За приписами ст.ст. 1049,1050,1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов?язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 610 ЦК України\~передбачено, що порушенням зобов?язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1\~ст. 625 ЦК України\~- боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов?язання. Згідно з ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст.\~554 ЦК України\~(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) - за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов?язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов?язання боржником. У разі порушення боржником зобов?язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Судом встановлено, що 05.10.2007 р., між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] був укладений кредитний договір «Автопакет» № 05/10/2007/840-К/854, за яким банк надав [PERSON] кредит на придбання автомобіля у розмірі 34200 дол. США зі сплатою 12,5% річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення кредиту до 03.10.2014 р. При чому, виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором забезпечувалось порукою [PERSON] , що підтверджується підписами всіх трьох сторін правочину під договором (а.с. 24-30). У зв`язку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] умов вказаного кредитного договору рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 13.03.2013 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.11.2016 р., яка набрала законної сили з дня проголошення - повністю задоволені позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] , [PERSON] та стягнуто з відповідачів у соліданому порядку на користь банку заборгованість за кредитним договором 447944,24 грн. та судові витрати по 1609,50 грн. з кожного (а.с. 8-11). 26.02.2020 р. на підставі договору про відступлення прав вимоги позивачі ТОВ «Консалт Солюшенс» набуло у повному обсязі від ПАТ КБ «Надра» права вимоги до відповідачів за кредитним договором № 05/10/2007/840-К/854 від 05.10.2007 р. (а.с. 12-15). Ухвалою Овідіопольського районного суду від 17.12.2020 р., яка набрала законної сили 08.12.2021 р., замінено стягувача у виконавчому провадженні з виконання рішення Овідіопольського райсуду Одеської областв від 13.03.2013 р. з ПАТ «КБ «Надра» на ТОВ «Консалт Солюшенс» (а.с. 18-23). Суд з?ясував, що відповідачі навмисно ухиляються від виконання зазначеного вище рішення суду, яке набрало законної сили 14.11.2016 р. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов?язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов?язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов?язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов?язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 18.03.2020 р. у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19) зробила правовий висновок з якого випливає, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до\~статті 625 ЦК України\~є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов?язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов?язання. Аналогічні висновки сформульовані, зокрема, в Постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.\~ Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до\~статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Правовий аналіз положень ст.ст. 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав - не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов?язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена Постановами Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Розділом 5\~вищевказаного кредитного\~договору № 05/10/2007/840-К/854 від 05.10.2007 р. передбачено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, передбачених цим договором, винна сторона відшкодовує іншій стороні всі пов`язані у зв`язку з цим збитки (а.с. 29). Таким чином, на думку суду, з ухваленням 13.03.2013 р. Овідіопольським райсудом Одеської області рішення про стягнення боргу з відповідачів в солідарному порядку, зобов?язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до цього часу, оскільки відповідачі штучно і навмисно ухиляються від його виконання. Відтак на думку суду, позивачі мають законне право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу. Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту\~наведених норм\~матеріального права\~у їх\~сукупності дає\~суду підстави\~для висновку,\~що до\~правових наслідків\~порушення грошового\~зобов?язання,\~передбачених статті\~625\~ЦК України,\~застосовується загальна\~позовна давність\~тривалістю у\~три роки\~(стаття\~257\~цього Кодексу). Відповідно до ст. 262 ЦК України заміна сторони у зобов`язанні - не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 08.11.2019 р. у аналогічній цивільній справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) зробила такий правовий висновок: «Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов?язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов?язання до моменту його усунення. Зобов?язання припиняється\~виконанням,\~проведеним належним\~чином (стаття\~599\~ЦК України),\~а тому\~21\~квітня 2015\~року (дата\~остаточного погашення\~заборгованості,\~стягнутої за\~судовим рішенням)\~і є\~датою,\~коли зобов?язання\~відповідачів перед\~банком за\~Кредитним договором\~припинилося. Законодавець визначає обов?язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за весь час прострочення, у зв?язку із чим таке зобов?язання є триваючим. Таким чином,\~помилковим є\~висновок колегії\~суддів Першої\~судової палати\~Касаційного цивільного\~суду у\~складі Верховного\~Суду про\~те,\~що перебіг\~позовної давності\~щодо вимог\~про стягнення\~коштів,\~передбачених статтею\~625\~ЦК України,\~спливає через\~три роки\~після дати\~набрання законної\~сили судовим\~рішенням про\~стягнення кредитної\~заборгованості.\~Ураховуючи викладене,\~Велика Палата\~Верховного Суду\~погоджується з\~висновками Касаційного\~господарського суду\~у складі\~Верховного Суду,\~викладеними у\~Постановах від\~10\~та 27\~квітня 2018\~року у\~справах №\~910/16945/14\~та №\~908/1394/17,\~від 16\~листопада 2018\~року \~у справі\~№ 918/117/18,\~від 30\~січня 2019\~року у\~справах №\~905/2324/17\~та №\~922/175/18,\~від 13\~лютого 2019\~року у\~справі №\~924/312/18,\~про те,\~що невиконання боржником грошового зобов?язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов?язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову». Заперечення представника відповідачів з посиланням на Правові висновки Верховного Суду у цивільних справах № 754/7151/15-ц та № 206/7190/14-ц, про те, що позивачем пропущений строк позовної давності і що цей строк слід обліковувати з дня набрання законної сили рішенням суду про стягнення боргу, суд до уваги не приймає, вважаючи їх безпідставними, оскільки Правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 08.11.2019 р. у справі № 127/15672/16-ц - визнано помилковими висновки Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у цих справах про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості. Разом з тим, суд не приймає суд посилання позивача на те, що умовами кредитного договору сторони збільшили строк позовної давності до 10 років, а тому кошти, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню з відповідачів у межах цього строку позовної давності, тобто за період з 25.03.2013 р. до 01.02.2022 р. з наступних підстав. Дійсно, розділом 7 умов кредитного договору № 05/10/2007/840-К/854\~від 05.10.2007\~р. сторони згідно ст. 259 ЦК України збільшили строк позовної давності до 10 років (а.с. 29). Однак, умовами кредитного договору не було передбачено відповідальності відповідачів, яка встановлена ч. 2 ст. 625 ЦК України, у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, з огляду на те, що підставою позовних вимог є невиконання відповідачами рішення суду про стягення боргу, а не невиконання умов кредитного договору, так як про рішення суду банку, правонаступником якого є позивачі, стало відомо у день його ухвалення судом. Згідно ст.\~13\~ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Представник відповідачів заявив про застосування строків позовної давності як в судовому засіданні, так і в письмовому відзиві на позов (а.с. 61-64). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у межах трирічного строку позовної давності, а саме, за останні три роки до пред?явлення позову до суду, тобто з 01.02.2019 р. до 01.02.2022 р. При цьому, суд вважає безпідставними і голослівними заперечення представника відповідачів про те, що 3% річних та інфляційні збитки, слід рахувати лише з чистого боргового зобов`язання без врахування раніше нарахованих інфляційних втрат, відсотків, нарахованих за користування грошовими коштами та штрафних санкцій, так як рішенням суду від 13.03.2013 р. інфляційні збитки з відповідачів не стягувались. Сума боргу відповідачів за кредитним договором встановлена в розмірі 449553,74 грн. і саме таку суму відповідачі до цього часу не виплатили позивачам, а тому 3% та інфляційні збитки на думку суду слід рахувати з зазначеної суми. 3% річних за 3 роки становить 40459,84 грн. (449553,74 грн. : 100 х 9 + 40459,84 грн.). Індекси інфляції в Україні згідно офіційних статистичних даних становлять у відсотках: -за 2019 р. помісячно: лютий 100,5 ; березень 100,9 ; квітень 101 ; травень 100,7 ; червень 99,5 ; липень 99,4 ; серпень 99,7 ; вересень 100,7 ; жовтень 100,7 ; листопад 100,1 ; грудень 99,8. -річний рівень інфляції за 2020 р. - 105%, а за 2021 р. 110 %; -за січень 2022 р. 101,3%. Інфляційні збитки позивачів за період з 01.02.2019 р. до 01.02.2022 р. становлять 92369,76 грн. Таким чином з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача підлягає стягненню 132866,76 грн. (40459,84 грн. + 92369,76 грн. = 132829,60 грн.) В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають з підстав, описаних вище. При подачі позову до суду позивачем сплачено судовий збір 15465 грн. (а.с. 31). Позовні вимоги заявлені на 1031005,79 грн., а задовольняється позов на суму 132829,60 грн., що становить 13% від заявлених позовних вимог. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, 13% від суми 15465 грн. становлять 2010,45 грн. Тобто з кожного з відповідачів на користь позивачів підлягають стяненню судові витрати у виді сплати судового збору по 1005,22 грн. з кожного.

Outcome: partial