Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-22 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком. В позові зазначав, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . У вказаному житловому будинку з 07.07.2004 зареєстрована колишня дружина позивача - [PERSON] , однак фактично у ньому не мешкає починаючи з 01.01.2021 без поважних причин. Комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні житла не приймає, особистих речей відповідачки в будинку немає. З огляду на вищевикладене позивач вважає, що його колишня дружина [PERSON] втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] , оскільки понад 6 місяців не мешкає в ньому, у зв`язку з чим просив визнати її такою, що втратила право користування спірним будинком. Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 11.11.2021 відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідачка не скористалась своїм правом надати відзив на позовну заяву. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , проти задоволення позову заперечувала, надала письмові обґрунтування своєї позиції в яких посилалась на правову позицію Верховного Суду, вважає, що позивачем не доведено підстав для втрати відповідачем права користування вказаним житловим будинком. Крім того, в ході розгляду справи представник позивача [PERSON] звернулась до суду з клопотанням про допит свідків, та просила допитати в судовому засіданні замість свідків зазначених в заяві від 01.02.2022 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] інших свідків - [PERSON] , [PERSON] , вказане клопотання задоволено судом. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомила, що вона є директором КУ Центр надання адміністративних послуг Біленківської сільської ради. Вона в складі комісії проводила огляд будинку [ADDRESS] , з метою встановлення факту проживання в будинку [PERSON] . В результаті проведеного огляду було встановлено, що в будинку мешкає один [PERSON] , жіночих речей в будинку не має, що на переконання свідка вказує на те, що у вказаному будинку жінка не мешкає, що також підтвердили сусіди. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду повідомила, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , та починаючи з 23.10.2021 постійно мешкає в будинку [ADDRESS] . В свою чергу колишня дружина її чоловіка - [PERSON] у спірному будинку не мешкає, свої речі не зберігає. Вислухавши представника позивача, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку з наступним. З матеріалів справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.04.2004 серії [NUMBER] [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 10) Відповідно до довідки Біленківської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 08.11.2021 № 2906/08-27 встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 22) Відповідно до Акту про обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї від 08.01.2022 складеного комісією у складі директора КЗ «ЦНСП Запорізького району Запорізької області» Агаркіної Ю.Б., фахівця з соціальної роботи КЗ «ЦНСП Запорізького району Запорізької області» [PERSON] , соціального робітника КЗ «ЦНСП Запорізького району Запорізької області» [PERSON] встановлено, що за адресою [ADDRESS] мешкає [PERSON] , [PERSON] , за вказаною адресою не проживає, особистих речей не виявлено. (а.с. 83) Відповідно до рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 10.02.2022 справа № 317/3233/21 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 15.10.1994 Біленківською сільською радою Запорізького району Запорізької області , актовий запис № 56. Згідно положень ч.4 ст. 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. У законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Позовні вимоги мають оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.02.2020 по справі №337/611/19 та від 13.01.2021 по справі №592/3733/20. Відповідно до положень ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ч.3 ст. 12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не було доведено, що відповідач без поважних причин більше року не проживає у будинку [ADDRESS] . При цьому, згідно поштового повідомлення, яке міститься у матеріалах справи про виклик на судове засідання 22.09.2022, відповідачкою особисто було отримано повістку про виклик на судове засідання, яку було направлено за адресою реєстрації місця її проживання. Окремо слід зазначити, що суд критично ставиться до показів свідків [PERSON] та [PERSON] оскільки вони суперечать один одному та іншим матеріалам справи. Так свідком [PERSON] зазначено, про те, що вона починаючи з 23.10.2021 року постійно мешкає в спірному будинку, а свідок [PERSON] зазначала про те, що під час огляду спірного будинку було встановлено, що в ньому мешкає лише один позивач, а жіночих речей у кімнатах взагалі не було. Разом з тим, єдиний огляд спірного будинку за участі свідка [PERSON] було проведено 08.01.2022, про що складено відповідний акт. Тобто, на час огляду спірного будинку свідком [PERSON] , за показами свідка [PERSON] , у будинку мали б бути присутні жіночі речі, а також мешкати свідок [PERSON] , однак цього встановлено не було, що ставить під сумнів як покази свідка [PERSON] так і покази свідка [PERSON] , у зв`язку з чим суд їх, як і акт від 08.01.2022, до уваги не приймає. Крім того, слід зазначити, що в ході розгляду справи було встановлено, що право власності на спірний житловий будинок було набуто позивачем 12.03.2004 на підставі рішення виконавчого комітету Біленківської сільської ради, тобто в період шлюбу з відповідачкою [PERSON] , та остання вважає вказане нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя, про що свідчить подана нею зустрічна позовна заява про поділ майна подружжя, у прийнятті якої було відмовлено ухвалою суду від 23.08.2022. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим вважає необхідним у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed