Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-04 00:00:00

17 січня 2022 року [PERSON] було подано позовну заяву до Святошинського районного суду м. Києва до [PERSON] , [PERSON] про стягнення моральної шкоди. Позивач обґрунтовує свій позив тим, що вироком Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України. Під час судового розгляду даної кримінальної справи, відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які є співмешканкою та рідним братом відповідно засудженого, були допитані в якості свідків і на його думку, надали неправдиві покази. Позивач зазначає, що за фактом надання неправдивих показів відповідачами, за його заявою СВ Деснянського УП ГУНП в м. Києві відкрито кримінальні провадження №42019101030000043 та №42019101030000044. Позивач стверджує, що такими протиправними діями відповідачі йому спричинили моральну шкоду, яку він оцінив в розмірі 1 000 000 гривень. Так, в січні 2022 року до суду надійшов вказаний позов. Справа перебувала в провадженні судді Войтенко Ю.В., яка 10 лютого 2022 року відкрила провадження за правилами позовного (загального) провадження (а.с.55). У зв`язку з перебуванням судді Войтенко Ю.В. на лікарняному, 02.05.2022 року на підставі розпорядження №37 керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва, здійснено повторний авто розподіл справи та згідно протоколу повторного автоматичного розподілу судових справ між суддями вказану справу передано в провадження судді Бабич Н.Д. (а.с.60-62). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.05.2022 року вказану позовну заяву було прийнято до провадження та призначено підготовче засідання на 30 червня 2022 року (а.с.63). 15 червня 2022 року до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Усатенка Д.А., надійшов відзив на вказаний позов, відповідно до якого останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та необгрунтованість (а.с.69-70). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30 червня 2022 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.76). В судовому засіданні позивач [PERSON] , посилаючись на підстави викладені у позовній заяві, свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився повторно, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Усатенко Д.А., заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість, відсутність належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів та просив відмовити в задоволенні позову повністю з мотивів, викладених у поданому відзиві. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просить стягнути з відповідачів солідарно моральну шкоду в розмірі 1 000 000 гривень, у зв`язку з тим, що 13.08.2019 року Верховний суд своєю постановою залишив в силі вирок Київського апеляційного суду від 23.01.2019 року, яким [PERSON] , який є братом відповідача [PERSON] , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (а.с.8-32). Позивач сверджує, що в ході розгляду даної кримінальної справи, в якості свідків було допитано відповідачів [PERSON] та [PERSON] , які на думку позивача, з метою введення органу досудового слідства та суду в оману для виправдання [PERSON] , надавали завідомо неправдиві покази. Позивач посилається на те, що за його заявами Деснянським УП ГУНП в м. Києві відкрито кримінальні провадження №42019101030000043 та №42019101030000044, внесених до ЄРДР за фактом скоєння кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України (а.с.73). Проте, ті підстави на які посилається позивач у своїй заяві, під час судового розгляду і перевірки та дослідження наявних у справі наявних доказів, не знайшли свого обґрунтування, а позивач не довів тих обставин, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог. Так, сам факт наявності відкритих кримінальних проваджень за фактом можливого скоєння кримінального правопорушення передбаченого статтею 384 Кримінального кодексу України, що перебувають в провадженні СВ Деснянського УП ГУНП в місті Києві, не можуть свідчити про те, що в діях відповідачів [PERSON] та [PERSON] був будь-який умисний протиправний злочинний характер, та вони перебувають у безпосередньому причинному зв`язку із заподіяною позивачу моральною шкодою. Враховуючи, що позивач стверджує, що моральна шкода йому заподіяна внаслідок надання відповідачами [PERSON] та [PERSON] завідомо неправдивих показів при розгляді кримінальної справи у суді, а за дане діяння передбачена кримінальна відповідальність передбачена статтею 384 Кримінального кодексу України, то факт наявності винної протиправної поведінки відповідачів може підтверджуватись лише обвинувальним вироком суду. Проте, наявні матеріали цивільної справи взагалі не містять жодної інформації про хід досудового слідства по вищезгаданим кримінальним провадженням, що відкриті СВ Деснянського УП ГУНП в місті Києві, або про прийнятті по ним процесуальні рішення тощо. Крім того, сам позивач підтвердив у судовому засіданні, що досудове слідства по кримінальним провадженням досі триває. Відповідно до статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Так, відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У відповідності до ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пункт 5 вказаної Постанови визначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивної цивільного судочинства. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані, зокрема, встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено обов`язок доказування і подання доказів при якому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 2 та 4 ЦПК України визначено, що с торони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Рішенням Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання. Одним із таких прикладів, коли поведінка заявників стала однією з причин затягування розгляду справи, є рішення Європейського суду з прав людини «Чікоста і Віола проти Італії». Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Беручи до уваги викладене, обставини справи, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог, а також не надано докази наявності підстав стягнення моральної шкоди з відповідачів. З огляду на викладене, на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed