Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася до суду із указаним позовом, у якому просить визнати за нею право власності на ј частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , а також на ѕ частки цього ж самого житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог позивачка покликається на те, що [INFO] помер її батько [PERSON] , а [INFO] померла мати позивачки [PERSON] . Після їх смерті відкрилась спадщина на вищевказаний житловий будинок, який із домогосподарством померлих батьків належить до суспільної групи «робітничий двір». Спірний житловий будинок введений в експлуатацію у 1982 року, а його інвентаризаційна вартість становить 155 947,00 грн. Також позивачка стверджує, що спірний житловий будинок належав на праві спільної сумісної власності її померлим батькам, які його побудували за час свого життя під час їхнього шлюбу, а позивачка допомагала їм у побудові вказаного будинку, проживаючи разом із батьками, будучи членом їх домогосподарства. Після смерті батька позивачки відкрилась спадщина на належну йому Ѕ спірного будинку, а інша його частина в розмірі Ѕ перейшла до позивачки та її матері, як дружини покійного [PERSON] у розмірі рівних часток, по ј частині кожному. Згодом після смерті матері позивачки [PERSON] , яка залишила заповіт на все своє майно на користь позивачки, відкрилась спадщина на ѕ частки спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Відтак позивачка прийняла спадщину після смерті своїх батьків. Крім позивачки спадкоємцями спірного житлового будинку за законом є також і сестри позивачки: [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , які спадщину не приймали після смерті батьків, оскільки проживали окремо та не звертались із заявами про прийняття спадщини у встановленому законодавством порядку. Натомість, як вважає позивачка, що належним відповідачем у справі є Буська міська рада, яка є розпорядником земельної ділянки під спадковим житловим будинком. Позивачка звернулась із відповідною заявою про прийняття спадщини за заповітом до нотаріуса, внаслідок чого заведена спадкова справа №50/2021 від 13.04.2021, однак нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через державну реєстрацію позивачкою права власності на спірний житловий будинок у загальному порядку, після чого позивачкою було припинено право власності на вказаний будинок шляхом подання нею державному реєстратору заяви про відмову від права власності від 13.05.2021. Відтак, позивачка просить суд заявлений позов про визнання за нею права власності на спірний житловий будинок в порядку спадкування за законом і за заповітом після смерті батька та матері задовольнити повністю. Ухвалою суду від 29.06.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 24.09.2021 року залучено до участі в цивільній справі за позовом [PERSON] до Буської міської ради Золочівського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно, - [PERSON] , у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а ухвалою суду від 09.12.2021 року до участі в цій справі залучено сестер позивачки: [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору. Ухвалою суду від 05.07.2022 року закрито підготовче провадження із призначенням даної цивільної справи до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] повторно в судове засідання не з`явилася, а її представник - адвокат Коченаш Ю.К. направила до суду заяву від 06.04.2022, в якій представник позивачки просить розглянути вказану справу без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просить позов задоволити (а.с. 120). Відповідач: Буська міська рада Золочівського району Львівської області явку свого повноважного представника до суду не забезпечила, направивши письмову заяву від 05.07.2021 за №1075, у якій проти задоволення заявленого позову не заперечує та просить розглядати справу за відсутності представника міської ради (а.с. 55). Треті особи без самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання повторно не з`явились, незважаючи на повідомлення їх судом про час і місце розгляду вказаної справи. Разом із тим, треті особи ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) направили до суду свої письмові заяви від 28.01.2022, 28.01.2022, 01.02.2022, у яких вони підтримали позовні вимоги своєї сестри [PERSON] у повному обсязі та просили суд позов задовольнити, оскільки на спадщину після смерті батьків вони не претендують та не прийняли такої. Крім того, вказані треті особи підтверджують факт побудови спірного житлового будинку їх батьками у 1982 році, а одруження їх сестри з [PERSON] відбулось у 1984 році вже у збудованому житловому будинку батьків. Відтак, просили розгляд справи провести у їх відсутності (а.с. 98-109). У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, виходячи із таких підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачка по справі [PERSON] є дочкою [PERSON] , померлого [INFO] , а також дочкою [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 12, 16, 17). Треті особи без самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] є рідними сестрами позивачки по справі [PERSON] , а також дочками померлих [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 19-21). Матеріалами справи встановлено, що померлий [PERSON] (батько позивачки) на випадок своєї смерті заповіту не залишив, а померла [PERSON] (мати позивачки) склала на користь позивачки заповіт від 18.05.2004 року, яким все своє майно на випадок смерті заповіла у власність дочки [PERSON] (а.с. 22, 42-43). Як убачається із матеріалів справи, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Дячик А.В. була заведена спадкова справа №50/2021 за заявою позивачки [PERSON] від 13.04.2021, яка є спадкоємцем майна померлої за заповітом (а.с. 61-67). Оскільки спірні правовідносини в частині спадкування позивачкою після смерті її батька [PERSON] , померлого [INFO] виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України у редакції 2003 року, а тому регулюються у цій частині нормами ЦК УРСР у редакції 1963 року. Відповідно до вимог статей 527, 529 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно вимог статті 548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР). Згідно вимог статті 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Статтею 553 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину (ст. 560 ЦК УРСР). Натомість, оскільки спірні правовідносини в частині спадкування позивачкою після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] виникли після набрання чинності Цивільним Кодексом України у редакції 2003 року, а тому регулюються у цій частині нормами чинного ЦК України. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, може бути визнання права. Нормою статті 316 цього Кодексу визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно вимог статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За змістом частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частин третьої та п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1269 та статті 1270 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини. Як убачається із матеріалів справи, що позивачка [PERSON] постійно проживала разом зі своїми померлими батьками, як на день смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , так і на момент смерті матері, яка померла [INFO] , що підтверджується довідками Виконкому Буської міської ради №254, №255 від 12.04.2021 (а.с. 22-23). Відтак, на думку суду, позивачку [PERSON] слід вважати такою, що прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] у розумінні положень пункту 1 частини першої статті 549 ЦК УРСР, а також після смерті матері [PERSON] відповідно до положень частини третьої статті 1268 ЦК України. У відповідності до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ч. 2 ст. 331 ЦК України). Зокрема, судом встановлено, що предметом позовних вимог [PERSON] є визнання за нею права власності на ј частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , а також на ѕ частки цього ж самого житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Тобто безпосереднім предметом спору в цій справі є виключно указаний житловий будинок в цілому, право власності на який виникло лише 08 липня 2019 року, шляхом його державної реєстрації безпосередньо за позивачкою вже після смерті обох спадкодавців (батьків позивачки), що підтверджується Інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №235952477 від 08.12.2020 (а.с. 131-132). Відтак, наведені обставини та надані на їх підтвердження докази свідчать, що спірний житловий будинок з моменту державної реєстрації права власності на нього після смерті обох спадкодавців не міг входити до складу спадщини в розумінні вимог статті 1218 ЦК України. Разом із тим, як установлено судом, що [PERSON] (позивачка по справі) та [PERSON] (третя особа по справі) перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 червня 1984 року, який було розірвано рішенням Буського районного суду Львівської області від 23.02.2021, яке набрало законної сили 02.04.2021 року (а.с. 13, 15, 133). Як убачається із матеріалів справи, що 08 липня 2019 року позивачкою [PERSON] за час шлюбу із третьою особою [PERSON] , набуто право приватної власності на спірний житловий будинок по [ADDRESS] загальною площею 94 кв.м., житловою площею 61,1 кв.м., що підтверджується Інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №235952477 від 08.12.2020 року (а.с. 131-132). Проте, як убачається із наданої позивачкою Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №256533273 від 14.05.2021, що 13 травня 2021 року право власності на спірний житловий будинок припинено за волевиявленням позивачки [PERSON] шляхом подання нею державному реєстратору заяви про відмову від права власності від 13.05.2021 року (а.с. 45). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відмови власника від права власності. Особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру (ч. 1, ч. 3 ст. 347 ЦК України). Однак, суд вважає, що відмова позивачки від права власності на спірний житловий будинок, не спростовує самого ж факту набуття права власності на нього саме під час шлюбу із третьою особою [PERSON] , що вказує на презумпцію права спільної сумісної власності щодо спірного майна, яку при запереченні позивачки, остання повинна спростувати шляхом надання належних і допустимих доказів для заперечення цих фактичних обставин, оскільки згідно статей 60, 61 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку доходу. Кожна річ набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. За вищевказаних обставин, суд вважає, що предмет спору (житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] ) згідно наданих сторонами доказів не входить до складу спадщини в розумінні вимог статті 1218 ЦК України, оскільки право власності на нього вперше було зареєстровано у встановленому законом порядку за позивачкою у 2019 році, тобто після смерті спадкодавців (батьків позивачки), а також під час шлюбу позивачки [PERSON] із третьою особою [PERSON] . Отже, на думку суду, наведене вказує на презумпцію права спільної сумісної власності щодо спірного житлового будинку, закріплену статтею 60 СК України, яку при запереченні позивачки, остання повинна спростувати шляхом надання належних і допустимих доказів для заперечення цих фактичних обставин, пред`явивши позов до колишнього чоловіка - [PERSON] , як належного відповідача в цих спірних правовідносинах, зважаючи і на те, що останній раніше звернувся до суду із позовом до [PERSON] про поділ того ж самого спірного житлового будинку, де ухвалою Буського районного суду Львівської області від 01.07.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу №943/400/21 до розгляду по суті (а.с. 71). При цьому, у позовній заяві [PERSON] покликається на те, що належним відповідачем за вказаним її позовом є виключно Буська міська рада Золочівського району Львівської області через те, що вона є розпорядником земельної ділянки під спірним житловим будинком. Однак, суд не може погодитися із такими доводами позивачки, оскільки земельна ділянка не є предметом спору в цій справі, а в силу вимог частини другої статті 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Більше того, як установлено судом у ході розгляду цього спору, що будь-якого спору між позивачкою та Буською міською радою не має. Натомість фактичні спірні правовідносини виникли саме між позивачкою [PERSON] та її колишнім чоловіком [PERSON] , який є лише в процесуальному статусі третьої особи в цій справі, з приводу нерухомого майна, зокрема: житлового будинку по [ADDRESS] , який позивачка вважає об`єктом спадкування після смерті її батьків, а третя особа - об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя. Відтак, суд вважає, що позивачкою [PERSON] подано позовну заяву до неналежного відповідача (Буської міської ради), права якої на спірний житловий будинок, право власності на який набуто за час шлюбу позивачки [PERSON] із третьою особою [PERSON] , жодним чином не зачіпаються, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні цього позову, виходячи із наступного. Так, згідно статті 51 ЦПК України суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Згідно висновку викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (касаційне провадження № 14-61цс18) пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Таким чином, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. При цьому, суд не приймає до уваги визнання відповідачем Буською міською радою заявлених позовних вимог [PERSON] , оскільки таке визнання порушує права та інтереси третьої особи [PERSON] , а також місцева рада не є належним відповідачем в даній справі (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). За таких обставин, суд приходить до висновку, що заявлений позов про визнання за позивачкою права власності на спірний житловий будинок в порядку спадкування за законом після смерті її батька і за заповітом після смерті її матері є безпідставним, оскільки заявлений до неналежного відповідача (місцевої ради), у той час, коли вперше право власності на спірний житловий будинок виникло після смерті обох спадкодавців, під час шлюбу позивачки [PERSON] з її колишнім чоловіком [PERSON] , який мав би виступати в такому спорі саме в процесуальному статусі відповідача, а не третьої особи, а право визначати процесуальний статус учасників процесу належить виключно позивачу, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, а відтак із вищенаведених мотивів у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Крім того, в силу вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України сплачений позивачкою [PERSON] судовий збір за подання нею позовної заяви в сумі 1816 грн. покладаються на позивачку, ураховуючи відмову в задоволенні позову. Ураховуючи наведене та

Outcome: dismissed