Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

У липні 2021 року представник позивача адвокат Гунько Олександр Юрійович, діючи від імені та представляючи інтереси позивача [PERSON] , звернувся до суду з цим позовом. Позовні вимоги представник позивача мотивував тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на належні їй земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до розпорядження Носівської РДА від 04 березня 2008 року № 52 [PERSON] передавалися у власність земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель колишнього КСП ім. Фрунзе в м. Носівка площею 0,41 га ділянка № [NUMBER] , та площею 0,61 га ділянка № [NUMBER] . Також [PERSON] унесена до Списку громадян-власників сертифікатів на земельну частку (пай) колишнього КСП ім. Фрунзе Носівської міської ради Носівського району, яким передаються у власність земельні ділянки (паї) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, під № 187. Отже, за життя [PERSON] відповідно до вимог чинного законодавства України розпочала процес приватизації вказаних земельних ділянок, але не отримала правовстановлюючі документи на ці земельні ділянки та не зареєструвала за собою право власності на них. Спадщину після смерті [PERSON] прийняв її чоловік [PERSON] , отримав свідоцтво про право на спадщину за законом. Однак, [PERSON] юридично не оформив своїх спадкових прав на вищевказані земельні ділянки. [INFO] [PERSON] батько позивача помер. За життя він склав заповіт, яким заповідав все своє майно [PERSON] . Позивач прийняв спадщину після смерті батька, спадкова справа заведена в приватного нотаріуса Носівського районного нотаріального округу Дмитренко В.М. Нотаріус відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказані земельні ділянки. Тому представник позивача просив суд визнати за [PERSON] право на завершення приватизації земельних ділянок площами 0,41 га та 0,61 га, які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва й розташовані на території Носівської міської ради Чернігівської області, та одержання документів, що посвідчують право власності на ці земельні ділянки, на ім`я позивача [PERSON] , що належати померлій [PERSON] , спадщину після якої прийняв, але не оформив своїх спадкових прав [PERSON] , котрий помер [INFO] , у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, до початку судового розгляду представник позивача [PERSON] подав до суду заяву, у якій указав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив їх задовольнити, розгляд справи проводити без участі позивача та представника позивача. У судове засідання представник Носівської міської ради Чернігівської області не з`явилася, але до початку розгляду справи по суті подала до суду заяву, у якій зазначила, що Носівська міська рада визнає позовні вимоги, не заперечує проти задоволення позову, просила розгляд справи проводити без участі представника міської ради. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд проводить судове засідання за відсутності учасників справи та вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд робить нижченаведений висновок. У судовому засіданні встановлено, що розпорядженням Носівської районної державної адміністрації Чернігівської області № 52 від 4 березня 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) по кормових угіддях колишнього КСП імені Фрунзе Носівської міської ради та передачу їх у власність громадян» було передано [PERSON] у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельні ділянки площами 0,41 га (сіножать) № 84 та 0,61 га (пасовища) № 325, які розташовані на території Носівської міської ради Чернігівської області, що підтверджується копією відповідного розпорядження та копією додатка до нього списку громадян-власників сертифікатів на земельну частку (пай) колишнього КСП ім. Фрунзе Носівської міської ради Носівського району, яким передаються у власність земельні ділянки (паї) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 15-16, 17-18), а також повідомленням відділу у Носівському\~\~\~ районі\~\~\~\~ Головного\~\~\~\~ управління\~\~\~\~\~ Держгеокадастру\~\~\~ у\~\~\~\~ Чернігівській області № 31-25-0.32-297/112-21 від 19 липня 2021 року (а. с. 13). Відповідно до повідомлення відділу у Носівському районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області № 31-25-0.32-297/112-21 від 19 липня 2021 року на вищевказані земельні ділянки № [NUMBER] площею 0,41 га (сіножаті) та № 325 площею 0,61 га (пасовища) державні акти не зареєстровано (а. с. 13). Отже, [PERSON] відповідно до вимог чинного законодавства розпочато процес приватизації зазначених вище земельних ділянок, але за життя не отримано правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки та не зареєстровано право власності на них.\~ Судом установлено, що [INFO] [PERSON] померла, про що відділом РАЦС Носівського РУЮ Чернігівської області складено актовий запис від 31 березня 2008 року за № 98, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 9). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя [PERSON] заповіту не складала, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 31-58). Отже, спадкування після її смерті здійснюється за законом. Судом встановлено, що до майна померлої [PERSON] Носівською районною державною\~\~\~ нотаріальною\~\~\~\~ конторою\~\~\~ Чернігівської\~\~\~\~ області\~\~\~\~ заведено\~\~\~ спадкову справу за № 585/2009, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) (а. с. 29). Спадщину після смерті [PERSON] прийняв її чоловік, спадкоємець першої черги за законом [PERSON] , він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Носівської міської ради Чернігівської області, площею 3,51 га, що підтверджується копією відповідного свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 09 грудня 2009 року державним нотаріусом Носівської районної держаної нотаріальної контори Чуєнко Л.А. (а. с. 10). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, усе спадкове майно [PERSON] з дня прийняття спадщини після її смерті [PERSON] стало належати [PERSON] . Однак, [PERSON] юридично не оформив своїх\~\~\~ спадкових\~\~\~ прав на земельні ділянки № [NUMBER] площею 0,41 га (сіножаті) та № 325 площею 0,61 га (пасовища). [INFO] [PERSON] помер, про що відділом ДРАЦС реєстраційної служби Носівського РУЮ Чернігівської області складено актовий запис від 27 червня 2013 року за № 145, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 11). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України\~ спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Судом установлено, що приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області Дмитренко В.М. 07 жовтня 2013 року заведена спадкова справа № 70/2013 до майна померлого [PERSON] , 1928 року народження. Спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину, є син спадкодавця [PERSON] , що підтверджується копією спадкової справи до майна померлого [PERSON] , заведеної приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Дмитренко В.М. № 70/2013 від 17 січня 2014 року (а. с. 99-169). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. У судовому засіданні встановлено, що позивач звертався до приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Дмитренко В.М. із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за земельні ділянки площею 0,41 га № 84 та 0,61 га № [NUMBER] ,\~\~\~ що\~\~\~ розташовані\~\~\~ на\~\~\~ території\~\~\~ Носівської міської ради із земель колишнього КСП ім. Фрунзе. Однак, нотаріус відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на зазначені земельні ділянки, оскільки [PERSON] не були подані документи, які підтверджують наявність на момент відкриття спадщини (день смерті) права власності у [PERSON] на вищевказані земельні ділянки, що підтверджується постановою приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу Дмитренко В.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 66/02-31 від 24 червня 2022 року (а. с. 180). Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини відповідно до ст. 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до п. «г» ст. 81, ч. 1 ст. 131 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. 1 ч. 3 ст. 152 ЗК України. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ листом від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування» роз`яснив, що в разі, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Право на завершення процедури приватизації та отримання земельних ділянок у власність, належного померлому [PERSON] на момент відкриття спадщини, яке він успадкував після смерті матері [PERSON] , але на яке не оформив спадкових прав, не припинилося внаслідок його смерті. Отже, це право переходить у спадок його спадкоємцю за заповітом [PERSON] , який прийняв спадщину відповідно до вимог чинного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, зокрема, шляхом визнання права. А, отже, проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд робить висновок, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 908 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 5). Ураховуючи, що заява відповідача про визнання позову подана до початку розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне повернути позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову.

Outcome: approved