Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] , про встановлення порядку користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка та відповідач [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] у рівних частках. На даний час у квартирі зареєстровано 4 особи: позивачка, її неповнолітній син [PERSON] , 2013 року народження, відповідач [PERSON] та його неповнолітня дочка [PERSON] , 2016 року народження. Також у квартирі проживає без реєстрації дружина відповідача [PERSON] . Позивачка зверталась до відповідача із пропозицією спільно продати квартиру та поділити грошові кошти, однак відповіді не отримала. Також позивачкою було направлено відповідачу про укладення нотаріально посвідченого договору про встановлення порядку користування спірною квартирою, однак відповіді також не отримала. Протягом останнього часу у сторін виникає спір щодо користування жилим приміщенням, доступу до квартири та оплати комунальних послуг. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить встановити порядок користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , виділивши у користування [PERSON] кімнату, площею 14, 9 кв.м., відповідачу [PERSON] - кімнату, площею 16, 9 кв.м.; залишити у спільному користуванні кімнату, площею 9, 9 кв.м., коридор, площею 12, 3 кв.м., кухню, площею 7, 0 кв.м., ванну кімнату, площею 2, 5 кв.м., вбиральню, площею 1, 1 кв.м., комору, площею 1, 1 кв.м., а також стягнути з відповідачів судові витрати. У судовому засіданні позивачка та представник позивачки підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] на початку судового розгляду позовні вимоги не визнав, заперечував проти встановлення порядку користування жилим приміщенням. У подальшому відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідачка [PERSON] на початку судового розгляду позовні вимоги не визнала, заперечувала проти встановлення порядку користування жилим приміщенням. У подальшому відповідачка у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить проводити розгляд справи в його відсутність. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачці [PERSON] та відповідачу [PERSON] у рівних частинах, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 08.02.2010 року та свідоцтвом про право на спадщину від 12.08.2021 року. Квартира складається з трьох ізольованих кімнат, розміром 16, 9 кв.м., 14, 9 кв.м. та 9, 9 кв.м., жилою площею 41, 7 кв.м., загальною площею 71, 1 кв.м., що підтверджується поверховим планом. У квартирі на даний час зареєстровано 4 особи - позивачка [PERSON] , її неповнолітній син [PERSON] , 2013 року народження, відповідач [PERSON] , його неповнолітня дочка [PERSON] , 2016 року народження, що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади. Також у квартирі [ADDRESS] без реєстрації проживає дружина відповідача [PERSON] - відповідачка [PERSON] . Як встановлено при розгляді справи, на даний час між сторонами склався порядок користування жилим приміщенням, а саме: позивачка з сином займає кімнату, розміром 14, 9 кв.м., а відповідач із сім`єю - кімнату, розміром 16, 9 кв.м., інші приміщення квартири знаходяться у спільному користуванні сторін. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд виходить з наступного. Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим майна зберігається, суд виділяє у користування сторін частину майна у натурі, що співмірна розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15. Також у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що "первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників". У своїх позовних вимогах позивачка просить встановити наступний порядок користування жилим приміщенням, а саме: виділити у користування позивачці кімнату, площею 14, 9 кв.м., відповідачу - кімнату, площею 16, 9 кв.м., при цьому житлову кімнату, розміром 9, 9 кв.м. та інші приміщення квартири залишити у спільному користуванні співвласників. Як вбачається з письмових матеріалів справи, доля кожного із співвласників у житловій площі квартири становить 20, 85 кв.м. За положеннями ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності. Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Як встановлено при розгляді справи, на даний час між сторонами склався наступний порядок користування жилим приміщенням: позивачка з сином займає кімнату, розміром 14, 9 кв.м., а відповідач із сім`єю - кімнату, розміром 16, 9 кв. [ADDRESS] , розміром, 9, 9 кв.м., знаходиться у спільному користуванні сторін. Саме такий порядок користування жилим приміщенням і просить встановити позивачка. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою домовленість щодо користування майном, між співвласниками та наймачами. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При цьому суд зазначає, що порядок користування квартирою, про який просить позивачка, враховує баланс інтересів співвласників та забезпечує рівні умови здійснення ними своїх прав. Крім того, суд вважає, що визначення саме такого порядку користування жилим приміщенням, який зазначений у позовній заяві, не буде порушувати прав всіх співвласників та встановленого порядку користування квартирою, оскільки це жодним чином не впливає на частку кожного співвласника у праві власності, не змінює ці частки. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 992, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved