Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-13 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Шевченківського районного суду м.Чернівці з позовом до відповідачів до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 24.02.2006 року уклали кредитний договір Е/V06281, відповідно до змісту якого АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 35000,00 євро на термін до 23.02.2011 року, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Стверджують, що даний договір є забезпеченим договором поруки, укладеним з поручителем [PERSON] . Вказують, що АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 35000,00 євро. Стверджують, що в порушення умов кредитного Договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України [PERSON] свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки. Зазначають, що 19.09.2013 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про стягнення заборгованості з Відповідачів. Вказують, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2013 року вищевказаний позов було задоволено та стягнуто заборгованість в розмірі 71558,31 євро, що еквівалентно 765111,24 грн., нараховану станом на 06.09.2013 року. Вважають, що винесене Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська рішення від 11.12.2013 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Зазначають, що сума заборгованості за тілом кредиту станом на 23.02.2022 року становить у розмірі 24618,70 євро. Стверджують, що за період з 29.11.2013 року по 23.02.2022 року у відповідача утворилась заборгованість по сплаті 3 % річних від простроченої суми у розмірі 5281,37 євро. На основі викладеного просять суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 5281,37 євро - 3 % річних від простроченої суми, що за курсом 32,90 відповідно до службового розпорядження НБУ від 23.02.2022 року, яка складає 173757,07 грн.; стягнути солідарно з відповідачів судові витрати. Представник позивача Зюлковська Л.В. в судове засідання не з`явилась, однак спрямувала до суду заяву з проханням розглядати справу у її відсутність. Позовні вимоги підтримує повністю, у разі неявки відповідача, не заперечує щодо винесення заочного рішення. Згідно поданої відповіді на відзив вказує, що відповідно до ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів на отримані компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вказує, що поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що й позичальник. Стверджує, що сторони в момент укладення як кредитного договору так і договору поруки оговорили всі істотні умови, на що свою згоду дав і поручитель, поставивши власний підпис на договорі, підтвердивши таким чином, що з усіма умовами кредиту він ознайомився. Вважають, що позивач звернувся з позовом до відповідача ще до спливу строків позовної давності, а тому позивачем дотримано строк звернення до суду з даним позовом. На основі викладеного просить суд задовольнити позов в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, однак спрямували до суду заяву, відповідно до змісту якої просять суд розглянути справу у їх відсутності. Згідно поданого до суду відзиву вказують, що навіть за наявності судового рішення про стягнення боргу по сплаті тіла кредиту з поручителя, невиконання такого зобов`язання не породжує виникнення у поручителя власного грошового зобов`язання перед кредитором й можливості застосування до нього окремої відповідальності за прострочення такого грошового зобов`язання. Вважають, що посилання позивача на наявність правових підстав для притягнення відповідача [PERSON] , а саме до власної цивільно-правової відповідальності на підставі ст. 625 ЦК України за час існування грошового зобов`язання по сплаті стягнутої заочним рішенням Індустрільного районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року заборгованості за кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, є необґрунтованими в силу правової природи спірних правовідносин, оскільки такі судові рішення не можуть породжувати виникнення у поручителя власних зобов`язань перед кредитором. Таким чином, вважають, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача [PERSON] за договором поруки 3% річних, нарахованих за період існуючого прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, встановленого судовим рішенням, оскільки умовами договору поруки не визначено такої відповідальності поручителя, а тому просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог щодо відповідача [PERSON] . Крім цього, згідно поданої заяви про застосування строків позовної давності просять суд застосувати наслідки спливу позовної давності за період з 29.11.2013 року по 23.02.2019 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці було відкрито спрощене провадження у вказаній цивільній справі №727/4455/22, провадження №2/727/1133/22 та призначено судове засідання у справі на 08 липня 2022 року. У зв`язку із тим, що в судове засідання учасники справи не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 24 лютого 2006 року між позивачем АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір Е/V06281, відповідно до змісту якого АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 35000,00 євро на термін 60 місяців, а саме: до 23 лютого 2011 року, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (а.с.15-17). Відповідно до Додаткової угоди про внесення змін до Кредитного договору № Е/V06281 від 24.02.2006 року від 12.01.2007 року був змінений пункт 3.1 зазначеного кредитного договору, а саме: за користування кредитом в період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно п.п. 2.4.1, 3.3, 3.4 даного договору, позичальник сплачує відсотки в розмірі 13% річних. Також, був змінений п.3.5 зазначеного кредитного договору, а саме викладений в наступній редакції: позичальник сплачує банку при наданні банком кредиту: винагороду за розрахункове обслуговування в розмірі 0% від суми кредиту; винагороду за касове обслуговування в розмірі 0,5% від суми кредиту (а.с.18). Згідно з договором поруки №Е/V06281 від 24.02.2006 року [PERSON] поручився за виконанням [PERSON] своїх обов`язків за кредитним договором від 24.02.2006 року №Е/V06281. Також, згідно п.2 зазначеного договору поруки №Е/V06281 від 24.02.2006 року поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с.19). Відповідно до Додаткової угоди від 12.01.2007 рокупро внесення змін до Договору поруки №Е/V06281 від 24.02.2006 року був змінений пункт 1 Договору поруки, а саме викладено його в наступній редакції: предметом цього договору є надання поруки поручителем ( [PERSON] ) перед кредитором (АТ КБ «ПриватБанк) за виконання [PERSON] (боржником) своїх обов`язків за кредитним договором від 24.02.2006 року №Е/V06281, згідно якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 35000 (тридцять п`ять тисяч) євро, що надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії, а боржник зобов`язаний повернути кредит в строк до 23.11.2011 року, сплачувати за його користування 13% річних згідно Графіка погашення, а у випадку порушення строків повернення кредиту сплачувати 26% відсотків річних, також сплачувати винагороди, штрафи, пені та інші платежі, відшкодовувати збитки, у відповідності, порядку та строки зазначені у кредитному договорі. Всі інші пункти Договору поруки № Е/У06281 від 24.02.2006р. та Додаткової угоди про внесення змін від 12.01.2007 року до Договору поруки № Е/V06281 від 24.02.2006 року - залишаються без змін. Згідно з рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2013 року у справі №202/23564/13-ц - позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» було задоволено частково; стягнуто солідарно з [PERSON] та з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № E/V06281 від 24 лютого 2006 року у сумі 71558,31 Євро, що відповідно до курсу НБУ складає 755111 грн. 24 коп., яка складається з 23895,48 Євро - заборгованість за кредитом; 25739,86 Євро - заборгованість по процентам за користування кредитом; 21922,97 Євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» суму 10 000 грн. 00 коп.; стягнуто солідарно з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» сплачений судовий збір у розмірі 3441 грн. 00 коп.; в іншій частині позову було відмовлено. Вказане заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2013 року - 23.12.2013 року набрало законної сили. Так, згідно з ч. 1 ст.509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Також, згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). При цьому, згідно ізст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Таким чином, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу,за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі,не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Крім того, у пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Таким чином, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. В такому разі кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другоюстатті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває і на даний час, тобто до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, оскільки на підставі вимоги банку про дострокове повернення всієї суми позики, поданої у 2012 році, настав строк виконання зобов`язань за кредитними договорами і банк після постановлення рішення суду у лютому 2013 року не мав права нараховувати проценти, визначені умовами договору й, відповідно, має право на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду з вимогами про стягнення з боржника 3 процентів річних інфляційних витрат, визначених ст. 625 ЦПК України. Виходячи з наведених вище положень закону, відповідач [PERSON] зобов`язаний відповідати перед позивачем у межах обов`язків, визначених положеннями ст.625 ЦК, тобто сплатити позивачу три проценти річних від простроченої суми. За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши подані письмові докази, враховуючи те, що відповідач [PERSON] не виконує взяті на себе зобов`язання за укладеним договором й відповідно не надав суду доказів на спростування вищевикладеного, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для стягнення з останнього заборгованості. Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Зокрема, відповідно до ст.256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4ст.267 ЦК). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК. Згідно з ч.1 ст.261ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Верховний Суд України у постанові від 26.04.2017 у справі № 3-1522гс16 зробив висновок, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. З огляду на зазначене, оскільки зобов`язання відповідача [PERSON] за кредитним договором не виконано, а позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за період з 29.11.2013 року по 23.02.2022 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунками заборгованості (а.с.8-11), тобто за період що є більшим ніж встановлений законом 3-х річний строк позовної давності, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування строку позовної давності щодо стягнення 3 % річних, враховуючи також заяву відповідачів по справі про застосування наслідків спливу позовної давності. Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення зазначеної позовної вимоги щодо стягнення 3% річних, а саме за період, що передував 3-м рокам до подачі позову до суду, тобто починаючи з 31.05.2019 року до 23.02.2022 року. Так, враховуючи надані позивачем та наявні в матеріалах справи розрахунки (а.с.8-9, 10) заборгованості, суд приходить до висновку про наявність підстав щодо стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 1380,47 євро, а саме: за період часу з 31.05.2019 року по 13.05.2020 року - 712,62 євро (24843,35 (сума боргу) * 3% * 349 (кількість днів у розрахунковому періоді) : 365 * 100% = 712,62); за період часу з 14.05.2020 року по 14.05.2020 року - 2,04 євро (24839,69 (сума боргу) * 3% * 1 (кількість днів у розрахунковому періоді) : 366 * 100% = 2,04); за період часу з 03.06.2020 року по 12.06.2020 року - 20,35 євро (24829,80 (сума боргу) * 3% * 10 (кількість днів у розрахунковому періоді) : 366 * 100% = 20,35); за період часу з 13.07.2020 року по 13.07.2020 року - 2,03 євро (24820,12 (сума боргу) * 3% * 1 (кількість днів у розрахунковому періоді) : 366 * 100% = 2,03); за період часу з 01.08.2020 року по 01.08.2020 року - 2,03 євро (24810,69 (сума боргу) * 3% * 1 (кількість днів у розрахунковому періоді) : 366 * 100% = 2,03); за період часу з 28.09.2020 року по 28.09.2020 року - 2,03 євро (24791,89 (сума боргу) * 3% * 1 (кількість днів у розрахунковому періоді) : 366 * 100% = 2,03); за період часу з 30.11.2020 року по 31.12.2020 року - 64,98 євро (24773,71 (сума боргу) * 3% * 32 (кількість днів у розрахунковому періоді) : 366 * 100% = 64,98); за період часу з 01.01.2021 року по 05.03.2021 року - 130,32 євро (24773,71 (сума боргу) * 3% * 64 (кількість днів у розрахунковому періоді) : 365 * 100% = 130,32); за період часу з 09.03.2021 року по 09.03.2021 року - 2,03 євро (24744,67 (сума боргу) * 3% * 1 (кількість днів у розрахунковому періоді) : 365 * 100% = 2,03); за період часу з 05.04.2021 року по 16.04.2021 року - 24,40 євро (24734,89 (сума боргу) * 3% * 12 (кількість днів у розрахунковому періоді) : 365 * 100% = 24,40); за період часу з 29.04.2021 року по 29.04.2021 року - 2,03 євро (24725,37 (сума боргу) * 3% * 1 (кількість днів у розрахунковому періоді) : 365 * 100% = 2,03); за період часу з 11.06.2021 року по 10.09.2021 року - 186,89 євро (24715,62 (сума боргу) * 3% * 92 (кількість днів у розрахунковому періоді) : 365 * 100% = 186,89); за період часу з 22.09.2021 року по 22.09.2021 року - 2,03 євро (24684,05 (сума боргу) * 3% * 1 (кількість днів у розрахунковому періоді) : 365 * 100% = 2,03); за період часу з 29.09.2021 року по 29.09.2021 року - 2,03 євро (24673,23 (сума боргу) * 3% * 1 (кількість днів у розрахунковому періоді) : 365 * 100% = 2,03); за період часу з 25.11.2021 року по 13.12.2021 року - 38,50 євро (24651,12 (сума боргу) * 3% * 19 (кількість днів у розрахунковому періоді) : 365 * 100% = 38,50); за період часу з 26.01.2021 року по 01.02.2022 року - 14,17 євро (24629,53 (сума боргу) * 3% * 7 (кількість днів у розрахунковому періоді) : 365 * 100% = 14,17); за період часу з 18.02.2022 року по 13.05.2022 року - 171,99 євро (24618,70 (сума боргу) * 3% * 85 (кількість днів у розрахунковому періоді) : 365 * 100% = 171,99). Таким чином, враховуючи те, що відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] підлягають задоволенню частково, а саме у ромірі 1380,47 євро, що згідно з офіційним курсом НБУ на день ухвалення судом рішення, а саме 14.09.2022 року становить 51375,43 гривень (1380,47 * 37,2159 = 51375,43). Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості, нарахованої на підставі ст. 625 ЦК України з відповідача [PERSON] , то суд зазначає наступне. Так, відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником за останні три роки, які передували зверненню позивача з відповідним позовом до суду. У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Отже, за своєю правовою природою договір поруки є додатковим, акцесорним зобов`язанням, який забезпечує належне виконання основного зобов`язання та виникає за умови його існування, відтак у поручителя не виникає власних зобов`язань перед кредитором, він несе виключно солідарну відповідальність за неналежне виконання боржником своїх зобов`язань. Таким чином, навіть за наявності судового рішення про стягнення боргу по сплаті тіла кредиту з поручителя, невиконання такого зобов`язання не породжує виникнення у поручителя власного грошового зобов`язання перед кредитором й можливості застосування до нього окремої відповідальності за прострочення такого грошового зобов`язання. За таких обставин, посилання позивача на наявність правових підстав для притягнення відповідача [PERSON] до власної цивільно-правової відповідальності на підставі ст. 625 ЦК України за час існування грошового зобов`язання по сплаті стягнутої заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2013 року заборгованості за кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, є необґрунтованими, адже, як вище зазначалось, в силу правової природи спірних правовідносин такі судові рішення не можуть породжувати виникнення у поручителя власних зобов`язань перед кредитором. Наведене жодним чином не нівелює права кредитора на задоволення своїх вимог до боржника, які випливають із основного зобов`язання, за рахунок поручителя, однак виключно в межах встановлених Договором поруки обсягів відповідальності поручителя. За змістом ст.ст.553,554 ЦК України обсяг відповідальності поручителя встановлюється умовами договору поруки виходячи із умов основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, адже обсяг зобов`язань поручителя перед кредитором не може бути більшим ніж обсяг зобов`язань боржника. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 2ст. 554 ЦК України). Тобто, законодавцем надано право сторін на визначення чіткого обсягу відповідальності поручителя перед кредитором в умовах відповідного договору. В даному випадку, умовами п. 2 договору поруки сторонами конкретизовано зобов`язання поручителя, за які він несе відповідальність перед кредитором, а саме: поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Відтак, сторонами на підставі приписів ст.ст.6, 554, 628 ЦК України в умовах Договору поруки було закріплено межі відповідальності поручителя перед кредитором - чітко визначено зобов`язання, за невиконання яких він несе відповідальність як солідарний боржник. При цьому, передбачене ст. 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних не є штрафними санкціями, а окремим способом захисту майнового права та інтересу кредитора. Проте, в будь-якому випадку встановлена положеннями ст. 625 ЦК України цивільно-правова відповідальність боржника за невиконання грошового зобов`язання перед кредитором становить окреме зобов`язання боржника, виконання якого може бути забезпечено порукою. Таким чином, за наявності при вчиненні правочину поруки факту відступу від загального правила щодо визначення обсягів відповідальності поручителя перед кредитором (за Законом поручитель відповідає в тому обсязі, що і боржник, якщо інше не визначено в договорі) та унормування за власною волею в умовах такого договору чіткого переліку відповідного обсягу відповідальності, сторони, маючи намір встановити обов`язок поручителя по сплаті на користь кредитора за боржника в т.ч. передбаченої ст. 625 ЦК України цивільно-правової відповідальності, зобов`язані відобразити забезпечення такого зобов`язання в умовах договору поруки не залежно від того, що таке зобов`язання боржника виникає в силу Закону. Разом з цим, визначаючи обсяги відповідальності відповідача (поручителя) перед Банком (кредитором) сторонами в умовах договору поруки не встановлено, що поручитель несе відповідальність перед кредитором за невиконання божником, який прострочив виконання основного грошового зобов`язання по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним за кредитним договором, зобов`язання по сплаті трьох процентів річних від простроченої суми, право вимоги по сплаті яких боржником гарантоване кредитору положеннями ст.625 ЦК України. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачки [PERSON] за договором поруки 3% річних, нарахованих за період існуючого прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, встановленого судовим рішенням, оскільки умовами договору поруки не визначено такої відповідальності поручителя тощо. Крім того, положеннями ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевказані положення процесуального законодавства, оскільки в частині вимоги про стягнення заборгованості із поручителя [PERSON] судом відмовляється, а позовні вимоги до відповідача [PERSON] судом задовольняються частково, тому з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 681,30 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial