Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

11.06.2020 року заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адмністрації та державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» звернувся до суду з позовом до Тетіївської районної державної адміністрації та [PERSON] , в якому просить визнати незаконним та скасувати розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації Київської області від 24.02.2010 року за № 98 «Про передачу гр. [PERSON] у власність земельної ділянки, яка розташована на території Скибинецької сільської ради за межами населеного пункту, для ведення особистого селянського господарства», яким [PERSON] надано у власність земельну ділянку площею 1,6473 га, кадастровий номер 3224686200:02:009:0017, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Скибинецької сільської ради Тетіївського району Київської області; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 910432 від 15 серпня 2011 року, виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 1,6473 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Скибинецької сільської ради Тетіївського району Київської області, та скасувати його реєстрацію за № 322460001000642; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації та у постійне користування державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» земельну ділянку площею 1,6473 га, кадастровий номер 3224686200:02:009:0017, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Скибинецької сільської ради Тетіївського району Київської області, а також стягнути з відповідачів судові витрати по справі. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в ході досудового розслідування кримінального провадження № 42019111030000302 від 14.11.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, було встановлено порушення вимог земельного законодавства під час відведення у власність та користування земель лісогосподарського призначення ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс». Так, розпорядженням Тетіївської районної державної адміністрації від 24.02.2010 року № 98 [PERSON] було надано у власність земельну ділянку площею 1,6473 га, кадастровий номер 3224686200:02:009:0017, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Скибинецької сільської ради Тетіївського району Київської області. На підставі даного розпорядження було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 910432 від 15 серпня 2011 року, який зареєстрований за № 322460001000642. Проте, вказане розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації від 24.02.2010 року № 98 прийнято всупереч вимогам Земельного та Лісового кодексів України, оскільки надана [PERSON] земельна з кадастровим номером 3224686200:02:009:0017 перебуває у постійному користуванні ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» та відноситься до земель лісового фонду, а відповідних рішень про вилучення її із постійного користування та зміни цільового призначення прийнято не було. А тому, враховуючи, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави всупереч вимогам законодавства, волі власника та постійного користувача ділянки, тому незаконно відчужене майно підлягає поверненню його власнику. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 05.10.2021 року замість Білоцерківської місцевої прокуратури було залучено до участі в справі Білоцерківську окружну прокуратуру Київської області та залучено правонаступника відповідача Тетіївської районної державної адміністрації - Білоцерківську районну державну адміністрацію. В судовому засіданні прокурор Білоцерківської окружної прокуратури Київської області Защитинська Т.І. позовні вимоги підтримала, проте, враховуючи постанову Верховного суду від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц, просить залишити без розгляду позовні вимоги першого заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури, заявлені в інтересах держави в особі державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» до Білоцерківської районної державної адміністрації, [PERSON] про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним державного акта та скасування запису про його державну реєстрацію, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Представник позивача Київської обласної державної адмністрації в судове засідання не прибув, надіслав до суду клопотання про слухання справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с. 111-112). Представники позивача ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» Єнік Є.В. та Ребенок М.М. суду пояснили, що земельна з кадастровим номером 3224686200:02:009:0017 перебуває у постійному користуванні ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» та відноситься до земель лісового фонду, це галявина, яка знаходиться всередині лісового масиву. На підтвердження свої пояснень додали до матеріалів справи копію планшету № 3, копію планшету № 3 в збільшеному вигляді, копію лісо таксаційних характеристик кварталу № 7 Тетіївського агролісництва та викопіювання з карти-схеми лісових насаджень ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» (а.с. 72-76). Представник відповідача Білоцерківської районної державної адміністрації в судове засідання не прибув, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Представник відповідача [PERSON] адвокат Тарнавський В.А. позовних вимог не визнав, 22.12.2020 року до суду надав відзив на позов (а.с. 158-161), в якому зазначає, що земельна ділянка з кадастровим номером 3224686200:02:009:0017, яка була надана у власність [PERSON] - це галявина, що не містить лісу та згідно проекту щодо відведення земельної ділянки у власність відноситься до земель для ведення особистого селянського господарства під господарськими будівлями та дворами (пасіка), на ній розташоване нерухоме майно відповідача, а саме приміщення для зберігання вуликів та складське приміщення. ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на протязі 20 років законодавчо не оформили свого права землекористування на спірну земельну ділянку, а тому не може стверджувати про самовільне її зайняття. Крім того, представник відповідача просить застосувати до вказаних правовідносин строк позовної давності, оскільки прокуратура до 2015 року здійснювала загальний нагляд, а отже достеменно знала про розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації Київської області від 24.02.2010 року за № 98 «Про передачу гр. [PERSON] у власність земельної ділянки, яка розташована на території Скибинецької сільської ради за межами населеного пункту, для ведення особистого селянського господарства». Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, приходить до такого висновку. Представництво інтересів громадянина або держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру». Частина перша цієї статті визначає, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Згідно з абзацом першим частини другої статті 23 зазначеного Закону прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист. Згідно з абзацом першим частини третьої статті 23 зазначеного Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. З наведених норм випливає, що прокурор наділений повноваженнями здійснювати представництво в суді лише двох суб`єктів права - громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) та держави, і не наділений повноваженнями здійснювати представництво в суді інших суб`єктів права. За висновками Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02, § 35)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18, пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (провадження № 12-245гс18, пункти 4.19, 4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 26), від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21, пункт 8.5) та інші). Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що і в судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (провадження № 14-36цс19, пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс 19, пункт 27)). Тому, зокрема, наявність чи відсутність у органу, через який діє держава, статусу юридичної особи, значення не має (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21, пункти 8.10, 8.12). При цьому міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи відповідно до статті 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» наділені повноваженням звернення до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень (пункт 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 925/929/19 (провадження № 12-11гс21)). Отже, незалежно від того, хто саме звернувся до суду - орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, чи прокурор, у судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як позивач, а відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор здійснюють процесуальні дії на захист інтересів держави як суб`єкта процесуальних правовідносин. Таким чином, фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор. На відміну від прокурора та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин. Конституцією України та законом не передбачена можливість прокурора здійснювати процесуальні та інші дії, спрямовані на захист інтересів юридичних осіб. Зокрема, до повноважень прокурора не належить здійснення представництва в суді державних підприємств. При цьому інтереси юридичної особи можуть не збігатися з інтересами її учасників (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19, пункт 62)). Тому інтереси державного підприємства можуть не збігатися з інтересами держави, яка має статус засновника (вищого органу) такого підприємства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 71)). Відповідно до статті 170 ЦК України держава у цивільних відносинах діє через органи державної влади, а не через державні підприємства. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц. Виходячи з викладеного та враховуючи клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області Защитинської Т.І., суд приходить до висновку про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», а тому позовні вимоги в цій частині залишає без розгляду. Щодо позовних вимог першого заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури, заявлені в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Білоцерківської районної державної адміністрації, [PERSON] про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним державного акта та скасування запису про його державну реєстрацію, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, то суд вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з огляду на таке. Так, в судовому засіданні встановлено, що до 2001 року лісові масиви, у тому числі і оспорювана земельна ділянка, належали на праві колективної власності АТ «Скибенці». Тетіївська районна рада народних депутатів рішенням № 11 XXII скликання від 17.03.1995 року затвердила розроблений Київським відділенням Інституту землеустрою проект роздержавлення та приватизації земель АТ «Скибенці» та рішенням № 3 від 17.03.1996 року передала у колективну власність АТ «Скибенці» 1665,1 га земель та у постійне користування 443.7 га земель. Відповідно до Указу Президента України № 1529/99 від 03.12.1999 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектору економіки» та наказу Мінагрополітики України № 156 від 11.06.2001 року» Про прискорення передачі земель лісового фонду, що перебували у користуванні реформованих колективних сільськогосподарських підприємств», Тетіївська районна рада направила до Київської обласної ради лист про передачу у постійне користування лісів сільськогосподарських підприємств Тетіївському державному агролісництву, в тому числі і по Скибинецькій сільській раді. Відповідно до наказу Київської обласної державної адміністрації № 92 від 09.08.2012 року Київську обласну державну організацію «Київагроліс» реорганізовано шляхом перетворення внаслідок зміни організаційно-правової форми в державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс». Припинено шляхом приєднання до ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» Іванківське спеціалізоване державне агролісогосподарське підприємство «Держагролісгосп», Богуславське державне агролісництво, Бородянське державне агролісництво, Києво-Святошинське державне агролісництво, Миронівське державне агролісогосподарське підприємство, державне підприємство «Поліське агролісництво», Таращанське державне агролісогосподарське підприємство та Тетіївське державне агролісництво (а.с. 57). Відповідно до статуту державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», затвердженого розпорядженням голови Київської обласної державної адміністрації від 01.12.2016 року № 503, підприємство засноване на основі державної власності шляхом приєднання агролісогосподарських підприємств, агролісництв. Відповідно до вимог п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Розпорядженням Тетіївської районної державної адміністрації від 24.02.2010 року № 98 [PERSON] було надано у власність земельну ділянку площею 1,6473 га, кадастровий номер 3224686200:02:009:0017, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Скибинецької сільської ради Тетіївського району Київської області (а.с. 44). На підставі даного розпорядження на ім`я [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 910432 від 15 серпня 2011 року, який зареєстрований за № 322460001000642. За інформацією ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» № 241 від 20.09.2019 року в Тетіївському агролісництві виявлено порушення - самовільне зайняття земельних ділянок, які були призначені для ведення лісового господарства, в тому числі і земельної ділянки з кадастровим номером 3224686200:02:009:0017, що оформлено актом огляду місця вчинення правопорушення лісового господарства № б/н від 01.07.2019 року з додатком № 1 (а.с. 23-27, 70-72). Згідно з картографічними матеріалами (планшет № 3) земельна ділянка з кадастровим номером 3224686200:02:009:0017 накладається на землі лісогосподарського призначення 7 кварталу 4 виділу філії ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», які розташовані на території Скибинецької сільської ради за межами населеного пункту (а.с 28). З фрагменту накладення даної земельної ділянки на планово-картографічні матеріали 7 кварталу Тетіївського державного агролісництва на Публічну кадастрову карту України, наданого Українським державним проектним лісовпорядним виробничим обєднанням «Укрдержліспроект», вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 3224686200:02:009:0017, надана [PERSON] у приватну власність, накладається на виділ 4 кварталу 7 Тетіївського державного агролісництва (а.с. 82-85). Із інформації ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» № 60 від 30.01.2020 року вбачається, що підприємство як постійний користувач земельної ділянки з кадастровим номером 3224686200:02:009:0017 не надавало погоджень на припинення її користування, вилучення та зміну цільового призначення (а.с. 78). Із інформації Київського обласного та м. Києву управління лісового та мисливського господарства № 04-48/235 від 03.02.2020 року вбачається, що управління не надавало погоджень на вилучення та зміну цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером 3224686200:02:009:0017 (а.с. 81). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом статей 13, 19 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до положень статті 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної ради Автономної Республіки Крим, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Згідно статті 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення належать землі, зайняті зеленими насадженнями в межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Відповідно до вимог статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Відповідно до положень статей 141, 149 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у користуванні осіб, передаються у власність чи користування іншим особам лише після їх вилучення у встановленому законом порядку у попереднього користувача. Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема ліси для нелісогосподарських потреб. Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припиняють права користування ними (пункт 5 частини першої статті 31 Лісового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)). Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 ЛК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. У статті 7 ЛК України закріплено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи. При цьому у статті 8 ЛК України визначено, що у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Суд звертає увагу на те, що у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, держава, втручаючись у право приватних осіб на мирне володіння відповідними земельними ділянками, захищає загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт "а" частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (пункт 127 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, пункт 148 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 183/1617/16, пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, пункт 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц). Заволодіння приватними особами земельними ділянками, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля, особливо коли в силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки відповідач, проявивши розумну обачність, міг та повинен був знати про те, що спірні земельні ділянки належать до земель лісогосподарського призначення (близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі 183/1617/16). Звернення прокурора з вимогою про витребування земельної ділянки із володіння відповідача [PERSON] у цій справі спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності під час вирішення суспільно важливого та соціально значущого питання - розпорядження землями лісового фонду, безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок і лісів із державного власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів, як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Суспільний інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землі лісогосподарського призначення, захист такого права шляхом повернення в державну власність земель лісогосподарського призначення, що незаконно вибули з такої власності. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 Цивільного кодексу України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Наведені способи захисту реалізуються шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України). Заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на які поширюється чітка заборона на передання їх у приватну власність з метою будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд всупереч вимогам ЗК України та ЛК України є неможливим (аналогічні висновки Великою Палатою Верховного Суду сформульовано у постановах від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц щодо земель водного фонду). Власник земельної ділянки лісогосподарського призначення може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку (пункт 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц). Частиною третьою статті 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку. Виходячи з наведеного суд приходить до висновку про те, що оскільки земельна ділянка площею 1,6473 га, кадастровий номер 3224686200:02:009:0017, яка була надана у власність [PERSON] , перебуває у постійному користуванні ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» та відноситься до земель лісового фонду, а відповідних рішень про вилучення її із постійного користування та зміни цільового призначення прийнято не було, то розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації Київської області від 24.02.2010 року за № 98 «Про передачу гр. [PERSON] у власність земельної ділянки, яка розташована на території Скибинецької сільської ради за межами населеного пункту, для ведення особистого селянського господарства», є незаконним та підлягає скасуванню. Верховний Суд України у постанові №6-93цс13 від 23 жовтня 2013 року зазначив, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акту безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним, з огляду на що суд задовольняє позовну вимогу про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 910432 від 15 серпня 2011 року, виданого [PERSON] на земельну ділянку площею 1,6473 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Скибинецької сільської ради Тетіївського району Київської області, та скасування його реєстрації за № 322460001000642. Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Застосування вимоги про витребування майна у добросовісного набувача, як способу захисту порушених прав та інтересів, узгоджується з роз`ясненням, наведеним в пунктах 21-26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав». Правильне застосування законодавства, його дотримання у цивільних правовідносинах незаперечно становить суспільний інтерес. У даному випадку суспільний інтерес полягає у витребуванні майна на користь ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» відповідно до механізму, встановленого національним законодавством. При витребуванні майна у добросовісного набувача на останнього не покладається надмірний тягар, оскільки відповідно до законодавства він має засоби юридичного захисту свого права. Відповідно до ч. 1 ст. 661 ЦК України, покупець майна може звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлено в три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 2 статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі ст.ст. 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. За таких обставин, строк позовної давності за позовом, пред`явленим в інтересах держави, може починатись лише з одного моменту - обізнаності (або можливості бути обізнаним) про наявність порушення права держави, та про особу порушника, уповноваженим органом державної влади, який може реалізувати відповідне цивільне право чи інтерес. У разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18)). В даній справі про порушення вимог земельного законодавства під час відведення у власність земель лісогосподарського призначення ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» позивачам стало відомо в ході досудового розслідування кримінального провадження № 42019111030000302 від 14.11.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, інших даних про їх обізнаність про наявність розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації Київської області від 24.02.2010 року за № 98 «Про передачу гр. [PERSON] у власність земельної ділянки, яка розташована на території Скибинецької сільської ради за межами населеного пункту, для ведення особистого селянського господарства» матеріали справи не містять, а тому суд вважає, що строки позовної давності не пропущено. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог , інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як встановлено в судовому засіданні, прокуратура Київської області (на даний час Київська обласна прокуратура), звертаючись до суду з позовом, понесла судові витрати у вигляді витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви в сумі 6306 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1209 від 27.05.2020 року (а.с. 1), а тому дані витрати суд у відповідності ст. 141 ЦПК України пропорційно стягує з відповідачів, які відповідають за позовом - Білоцерківської районної державної адміністрації та [PERSON] .

Outcome: approved