Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до Сихівського районного суду, у якому просила стягнути з відповідача на її користь половину від оціненої вартості земельної ділянки кадастровий № 4623686600:04:000:0674 в розмірі 63300 грн., половину від понесених витрат на будівництво об`єктів незавершеного будівництва, які знаходяться на згаданій земельній ділянці, в розмірі 459250 грн., визнати за відповідачем право власності на вказане майно, а також стягнути судові витрати. Мотивувала позовні вимоги тим, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі з 20 січня 2001 року по 07 березня 2019 року. За час шлюбу сторони набули у власність згадану земельну ділянку, на території якої вони спорудили двоповерховий будинок, гараж і двоповерховий сарай. Повідомила, що вона спільно з відповідачем купляла матеріали, вкладала свої зароблені і заощаджені гроші, готувала їжу для робітників, прибирала територію, виносила сміття. Крім того, вона здійснювала догляд за дітьми. Зазначила, що на момент подання позову на вказаній земельній ділянці згадане майно є об`єктами незавершеного будівництва. Згідно висновку експерта № 010/19 від 18 березня 2019 року, вартість земельної ділянки становить 126600 грн., вартість одноповерхового будинку та новозбудованої надбудови з двоповерховою прибудовою складає 918500 грн. З огляду на вказане, просила позовні вимоги задовольнити. Разом з позовною заявою позивач подала клопотання про призначення судової оціночно-будівельної експертизи гаражу з підвалом та двоповерхового сараю, які розташовані на згаданій земельній ділянці для визначення їх вартості. Крім того, подала клопотання про відстрочення сплати судового збору до ухвалення рішення по справі. Ухвалою судді Сихівського районного суду м. Львова від 18 квітня 2019 року матеріали справи направлені за підсудністю до Пустомитівського районного суду Львівської області. Відповідачем подано апеляційну скаргу на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 18 квітня 2019 року. Постановою Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року апеляційну скаргу відповідача [PERSON] залишено без задоволення, ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 18 квітня 2019 року залишено без змін. 12 листопада 2019 року до Пустомитівського районного суду Львівської області надійшли матеріали цивільної справи. Ухвалою судді від 15 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору, позовну заяву залишено без руху, позивачу надано десятиденний строк з дня отримання ухвали для усунення недоліків, описаних в ній. 06 грудня 2019 року позивач подала до суду заяву, якою усунула недоліки позовної заяви. Ухвалою від 03 січня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 11 лютого 2020 року від позивача до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій вона також просила стягнути з відповідача на її користь половину від оціненої вартості транспортних засобів марки «Урал 4320», 1991 року випуску, марки «Volkswagen Transport», 1991 року випуску, марки «КАМАЗ 5320», 1990 року випуску, марки «ЗИЛ 131», 1978 року випуску, марки «ВАЗ 2121», 1981 року випуску, причепу легкового марки «ПР П 3.5», 1991 року випуску, а також визнати за відповідачем право власності на вказане майно. Разом з заявою про збільшення позовних вимог позивач подала клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи для встановлення ринкової вартості згаданих транспортних засобів, а також заяву про забезпечення позову, у якій просила накласти арешт на згадані земельні ділянку та транспортні засоби. Ухвалою від 12 лютого 2020 року заяву позивача про збільшення позовних вимог залишено без руху, позивачу надано десятиденний строк з дня отримання ухвали для усунення недоліків, описаних в ній. Ухвалою від 12 лютого 2020 року заява позивача про вжиття заходів забезпечення позову повернута позивачу у зв`язку з несплатною судового збору. 13 березня 2020 року позивач подала до суду заяву, якою усунула недоліки заяви про збільшення позовних вимог. 13 березня 2020 року від позивача до суду надійшла зава про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на згадані земельні ділянку і транспортні засоби. Ухвалою від 17 березня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову. Протокольною ухвалою від 15 жовтня 2020 року заява позивача про збільшення позовних вимог прийнята до розгляду. 09 листопада 2020 року представник позивача [PERSON] подала заяву про виправлення описки, у якій повідомила, що у тексті позовної заяви допущені технічні помилки, а саме неправильно вказаний кадастровий номер спірної земельної ділянки і просила вважати правильним її номером 4623686600:05:000:0072. Ухвалою від 09 листопада 2020 року задоволено клопотання позивача про призначення експертизи, по справі призначено судову товарознавчу експертизу для визначення ринкової вартості гаражу з підвалом, двоповерхового сараю, які розташовані на земельній ділянці кадастровий № 4623686600:05:000:0072, а також ринкової вартості вищезгаданих транспортних засобів. Провадження по справі зупинено на час проведення експертизи. 07 грудня 2020 року відповідач подав до суду апеляційну скаргу на ухвалу від 09 листопада 2020 року. Постановою Львівського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року апеляційна скарга відповідача [PERSON] залишена без задоволення, ухвала Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 листопада 2020 року залишена без змін. 05 серпня 2021 року експертом Романяк А.М. подано до суду клопотання, яким просив, що у випадку відсутності транспортних засобів, вартість таких може ним бути визначено з представлених судом матеріалів справи і буде визначено лише середньоринкову ціну такого майна. Просив надати дозвіл на виконання такої експертизи. Листом Пустомитівського районного суду Львівської області вих. № 9582/2021 від 09 серпня 2021 року експерту Романяк А.М. надано такий дозвіл. 20 серпня 2021 року від ТзОВ «Гал-Світ» до суду надійшов висновок № 032/21 від 05 серпня 2021 року судової оціночно-будівельної експертизи. 27 вересня 2021 року від ТзОВ «Гал-Світ» до суду надійшов висновок № 043/21 від 21 вересня 2021 року судової автотоварознавчої експертизи. 29 жовтня 2021 року представник позивача Макух А.В. подала до суду заяву про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Ухвалою від 01 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. 08 листопада 2021 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшло клопотання, у якому він просив надати йому додатковий строку для підготовки відзиву. 08 листопада 2021 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він з позовними вимогами не погодився. Зазначив, що позовна вимоги про визнання за відповідачем права власності на спірну земельну ділянку задоволенню не підлягає, оскільки він є титульним власником такої. Зауважив, що будівництво спірного житлового будинку здійснювалося без відповідних документів, з огляду на що є самочинним. Право власності на будинок не зареєстроване, він є незавершеним об`єктом будівництва, з огляду на що визнання права власності на такий неможливе. Вважає, що позивач не подала належних та допустимих доказів обсягу спільно нажитого майна. Вказав, що позивач приховує те, що транспортні засоби марки «Volkswagen Transport», 1991 року випуску, марки «КАМАЗ 5320», 1990 року випуску, марки «ЗИЛ 131», 1978 року випуску, марки «ВАЗ 2121», 1981 року випуску, були відчужені за згодою позивача. З огляду на вказане, просив у задоволенні позову відмовити, покликаючись на норми законодавства, судову практику Верховного Суду та постанови Пленуму Верховного Суду України. 09 грудня 2021 року від відповідача до суду надійшло доповнення відзиву, у якому він навів аргументи, подібні викладеним у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначив, що визнання за відповідачем права власності на транспортний засіб марки «Урал 4320», 1991 року випуску та причеп легковий марки «ПР П 3.5», 1991 року випуску не підлягає задоволенню, оскільки він є титульним власником таких. Висновок експерта № 043/21 від 21 вересня 2021 року є неналежним доказом по справі. Так, повідомлення експерта про представлення йому транспортних засобів не може бути виконано, оскільки в наявності у відповідача була лише розібрана рама автомобіля марки «УРАЛ» без навісного обладнання, двигуна, КПП та коліс і іржавий остов причепа без коліс, навісного обладнання. Транспортні засоби марки «Volkswagen Transport», 1991 року випуску, марки «КАМАЗ 5320», 1990 року випуску, марки «ЗИЛ 131», 1978 року випуску, марки «ВАЗ 2121», 1981 року випуску у відповідача фактично відсутні. У висновку № 032/21 від 05 серпня 2021 року експерт визначив не ринкову вартість спірного майна, а середню ринкову вартість такого. З огляду на вказане, просив у задоволенні позовних вимог відмовити, покликаючись на норми законодавства, судову практику Верховного Суду та постанови Пленуму Верховного Суду України. 09 грудня 2021 року від відповідача до суду надійшло клопотання про виклик для допиту судових експертів Романяк А.М., Грінько О.І. 24 грудня 2021 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, у якому зазначив, що визнання права власності на спірне майно за відповідачем є належним способом захисту прав. Зауважив, що об`єкт незавершеного будівництва підлягає поділу між сторонами. Подані стороною позивача докази є належними і допустимими. З огляду на вказане, просив позовні вимоги задовольнити. 17 січня 2022 року від представника відповідача [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких він зазначив, що покликання представника позивача є необґрунтованими і безпідставними. Враховуючи наведене, просив у задоволенні позовних вимог відмовити, покликаючись на норми законодавства, судову практику Верховного Суду та постанови Пленуму Верховного Суду України. 17 січня 2022 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшли пояснення по справі, у яких він зазначив, що будь-яка інформація про відчуження транспортних засобів у сторони позивача відсутня. Встановлено, що під час шлюбу сторони набули у спільну власність згадані вище транспортні засоби. Будь-яких доказів на підтвердження недостовірності і недостатності поданих стороною позивача доказів суду не надано. Протокольною ухвалою суду від 03 березня 2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. 07 квітня 2022 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшло клопотання, у якому він просив визнати неналежними, недопустимим, недостовірними та недостатніми доказами всіх поданих стороною позивача доказів, в тому числі висновки експертів № 010/19 від 18 березня 2019 року, № 043/21 від 21 вересня 2021 року. Мотивував подане клопотання чисельними недоліками поданих стороною позивача доказів. 07 квітня 2022 року від представника відповідача Сокальського Д.А. до суду надійшло вступне слово відповідача, зміст якого повторює зміст відзиву на позовну заяву, доповнення відзиву, заперечення на відповідь на відзив, долучено судову практику Верхового Суду. 03 травня 2022 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшло заперечення на клопотання про визнання доказів недопустимими, мотивоване тим, що стороною відповідача не спростовано подані стороною позивача докази, не заявлено клопотань про призначення відповідних експертиз. 04 серпня 2022 року в судовому засіданні представник позивача [PERSON] подав заяву про стягнення витрат на правову допомогу, до якої додав докази на підтвердження оплати за проведені судові експертизи в сумі 16000 грн. 04 серпня 2022 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшло клопотання про обов`язкове застосування висновків Верховного Суду. Протокольною ухвалою суду від 04 серпня 2022 року вказане клопотання залишено без розгляду із-за зловживань процесуальними правами представником відповідача [PERSON] , який протягом розгляду справи подавав письмові клопотання (заперечення, заяви), скеровуючи такі засобами поштового зв`язку позивачу безпосередньо перед судовими засіданнями. 15 вересня 2022 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшло клопотання про відмову у задоволенні клопотання про стягнення судових витрат, у якому зазначив, що інших доказів, окрім незавірених копій квитанції на загальну суму 16000 грн., стороною позивача не надано. Розмір витрат на проведення експертиз є неспівмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом і часом, необхідним для виконання такої, а також непропорційним предмету спору. В судовому засіданні 15 вересня 2022 року представник позивача [PERSON] подав оригінали квитанцій про оплату судових експертиз. 19 вересня 2022 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшло клопотання про відмову в задоволенні клопотання про стягнення судових витрат та їх істотного зменшення, у якому він зазначив, що представником позивача подано оригінал рахунку ТзОВ «Гал-Світ» № 0211-21 від 11 лютого 2019 року на суму 6000 грн., оригінал квитанцій про оплату 6000 грн. Будь-яких інших доказів на підтвердження отримання експертною установою коштів, розрахунків витраченого експертами часу, доказів на підтвердження надання та сплати витрат на правову допомогу не надано. Розмір витрат на проведення експертиз є неспівмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом і часом, необхідним для виконання такої, а також непропорційним предмету спору. Подав судову практику Верховного Суду. 19 вересня 2022 року від представника відповідача Сокальського Д.А. до суду надійшло клопотання про визнання всіх судових експертиз та поданих позивачем документів неналежними доказами. 19 вересня 2022 року від представника відповідача Сокальського Д.А. до суду надійшлов виступ в дебатах, зміст якого аналогічний змісту відзиву на позовну заяву, доповнення відзиву, заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою від 29 вересня 2022 року в короткому тексті рішення суду від 19 вересня 2022 року виправлено арифметичні описки, а саме виправлено неправильний розмір судових витрат 26510 грн., в тому числі неправильний розмір витрат, пов`язаних з проведенням експертиз 16000 грн., на правильний розмір судових витрат 20510 грн. та правильний розмір витрат, пов`язаних з проведенням експертиз 10000 грн. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили такі задовольнити, надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, запереченні на відповідь на відзив, письмових поясненнях. Зауважили, що вартість спірного майна встановлена належним чином за допомогою належних і допустимих доказів, а саме висновків експертів. Твердження сторони відповідача про неналежність висновків експерта як доказів спростовані в ході судового розгляду. Вказав, що у випадку відчуження майна одним з подружжя та неможливістю встановлення ринкової вартості такого, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за якостями майна на час розгляду справи. Представник [PERSON] подав письмовий виступ в судових дебатах, аналогічний наданим поясненням. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, доповненні відзиву, запереченні на відповідь на відзив, проти задоволення позовних вимог заперечив, просив відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони з 20 січня 2001 року по 07 березня 2019 року перебували у шлюбі, зареєстрованому Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, що вбачається з рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 березня 2019 року по справі № 464/6989/18, яким вказаний шлюб розірвано. З договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Лозинською І.П., зареєстрованого в реєстрі за № 511, вбачається, що [PERSON] купив за 4278 грн. 70 коп. у [PERSON] земельну ділянку площею 0,0568 га, кадастровий № 4623686600:04:000:0674, розташовану на території Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області. Пунктом 1.2 вказаного договору стверджується, що земельна ділянка від точки «А» до точки «Б» межує з землями кооп. садів. тов. психлікарні, від точки «Б» до точки «В» з землями І. Маркіна, від точки «В» до точки «Г» з землями загального користування, від точки «Г» до точки «А» з землями О. Вітинського. Як вбачається з державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 446081, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 березня 2007 року № 511 є власником земельної ділянки площею 0,0568 га, кадастровий № 4623686600:05:000:0072, розташованої на території Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області. У даному державному акті міститься інформація про те, що вказана земельна ділянка від точки «А» до точки «Б» межує з землями кооп. садів. тов. психлікарні, від точки «Б» до точки «В» з землями І. Маркіна, від точки «В» до точки «Г» з землями загального користування, від точки «Г» до точки «А» з землями О. Вітинського. Враховуючи наведене, зокрема встановлення того, що згадані земельні ділянки мають однакових суміжних землекористувачів, суд вважає, що у вищезгаданому договорі купівлі-продажу в кадастровому номері земельної ділянки допущена описка, а саме замість правильного кадастрового номеру такої «4623686600:05:000:0072» вказаний неправильний номер «4623686600:04:000:0674». Висновком експерта № 010/19 за результатами оціночно-земельної і оціночно-будівельної експертизи, складеним 18 березня 2019 року експертом Грінько О.І., стверджується, що ринкова вартість земельної ділянки площею 0,0568 га, кадастровий № 4623686600:05:000:0072, розташованої в с. Солонка Пустомитівського району Львівської області, без врахування вартості земельних поліпшень, становить 126600 грн. Вартість будівництва будинку, розташованого на вказаній земельній ділянці, згідно представлених документів, складає 918500 грн. Так, сукупна вартість вказаної земельної ділянки та будівництва будинку, розташованого на ній, становить 1045100 грн. Допитана в судовому засіданні експерт [PERSON] , яка попереджена про кримінальну відповідальність та склала письмову присягу, повідомила, що склала один висновок по заяві. Згідно інструкції вона може змінювати поставлені питання і давати на них відповіді. Місцезнаходження земельної ділянки в с. Солонка чи на території Солонківської сільської ради різниці не має. Є земельна ділянка і земельні поліпшення (будівлі, споруди тощо). З 08 лютого 2019 року по 22 лютого 2019 року документ мав називатись висновком експерта. При здачі це мало бути сформовано як висновок експертного дослідження. Заява на проведення дослідження отримана від позивача 19 лютого 2019 року. Станом на даний час документ називається висновок експерта. Висновок експертного дослідження не передбачає попередження експерта про кримінальну відповідальність. Повідомила, що складала висновок на підставі тих документів, які їй надав заявник. Особисто на земельній ділянці вона не була. По кадастровій і супутниковій картах вона ідентифікувала об`єкти оцінки. Зноска у висновку це вказання різних кадастрових номерів. Оцінювала ділянки (садові), а тому не має значення чи вони в с. Солонка чи на території Солонківської сільської ради. Вся оцінка здійснена і відповідає методиці та національному стандарту. Виготовлені нею висновки повністю підтримала. Подала клопотання, в якому просить вважати опискою висновок експерта № 010/19 від 18 березня 2019 року, оскільки такий є висновком експертного дослідження. Крім цього, надала витяг з наказу Міністерства юстиції України № 53/5 від 08 жовтня 1998 року, згідно якого з 08 лютого 2019 року по 22 лютого 2019 року виготовлені дослідження мали називатись висновком експерта. З витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 16 квітня 2019 року вбачається, що відповідач 13 вересня 2014 року зареєстрував право власності на транспортний засіб марки «Урал 4320», 1991 року випуску, 28 лютого 2002 року на автомобіль марки «Volkswagen Transport», 1991 року випуску, 03 грудня 2008 року на транспортний засіб марки «КАМАЗ 5320», 1990 року випуску, 27 лютого 2010 року на транспортний засіб марки «ЗИЛ 131», 1978 року випуску, 30 листопада 2006 року на автомобіль марки «ВАЗ 2121», 1981 року випуску, 16 квітня 2008 року на причеп легковий марки «ПР П 3.5», 1991 року випуску. Таким чином, за період шлюбу відповідач зареєстрував право власності на вищевказані транспортні засоби. Висновком експерта № 043/21 судової автотоварознавчої експертизи, складеного 21 вересня 2021 року судовим експертом Романяк А.М., встановлено, що середня ринкова вартість транспортного засобу марки «Урал 4320», 1991 року випуску становить 44330 грн., автомобіля марки «Volkswagen Transport», 1991 року випуску 36093 грн., транспортного засобу марки «КАМАЗ 5320», 1990 року випуску 139140 грн., транспортного засобу марки «ЗИЛ 131», 1978 року випуску 50740 грн., автомобіля марки «ВАЗ 2121», 1981 року випуску 49940 грн., причепу легкового марки «ПР П 3.5», 1991 року випуску 7848 грн. Сукупна середня ринкова вартість вказаних транспортних засобів становить 328091 грн. Допитаний в судовому засіданні експерт [PERSON] пояснив, що згадані транспортні засоби йому для огляду представлені не були, у зв`язку з чим він звернувся з листом до суду про надання йому дозволу визначити середню ринкову вартість таких без їх огляду. Отримавши відповідний дозвіл суду, він визначив середню ринкову вартість транспортних засобів без їх огляду. Будь-яких доказів на підтвердження того, що сторона відповідача надала для огляду експерту згадані транспортні засоби суду не надано. Щодо покликань сторони відповідача про неналежність згаданих висновків експертів, як доказів по справі слід зазначити, що такі не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, є надуманими, не підтверджуються будь-якими належними і допустимим доказами. Крім того, сторона відповідача, у разі незгоди з результатами вказаних експертних досліджень, мала право заявити клопотання про призначення судової експертизи або в порядку ст. 106 ЦПК України подати до суду висновок експерта, складений на її замовлення, чого вчинено не було. Судом встановлено, що експертні дослідження проведені у відповідності до чинного законодавства України, зокрема Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майно і майнових прав», Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна», СОУ ЖКГ 75.11- 35077234 «Житлові будинки. Правила визначення фізичного зносу житлових будинків», ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 «Правила визначення вартості будівництва», методичних рекомендацій «Організація проведення судових будівельно-технічних експертиз по цивільних справах», «Визначення оцінки зносу як фактора знецінення об`єкту», Методиці експертної грошової оцінки земельних ділянок, Порядку проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок, Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів тощо. Оформленні висновки експертів відповідають Закону України «Про судову експертизу», Інструкції про призначення та проведення с удових експертиз та експертних досліджень, Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами тощо. Експерти, які проводили дослідження, мають відповідну кваліфікацію і право на проведення вказаних вище експертиз. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст. 60, 61 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Об`єктом спільної сумісної власності подружжя є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Так, вказаними правовими нормами встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, яка може бути спростована. Так, один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 гривня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. При цьому стороною відповідача не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом . Відповідно до п. 25 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 Верховний Суд залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про виплату позивачеві 1/2 вартості автомобіля як компенсації його частки у праві спільної сумісної власності подружжя і виклав правову позицію, згідно якої у ситуації, коли один із подружжя, який не користується спірним автомобілем, просить виплатити йому компенсацію вартості його частки у вказаному праві, згідно з вимогами статей\~60,\~61,\~70,\~71 СК України\~слід присудити відповідну компенсацію за рахунок іншого із подружжя, який цим автомобілем користується, незалежно від його згоди. Щодо позовних вимог про визнання за відповідачем права власності на спірне майно слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. За змістом наведеної норми права позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Враховуючи те, що за відповідачем зареєстровано право власності на згадане майно, щодо поділу якого або визнання права власності на яке за позивачем відсутній спір, таке право не підлягає повторному визнанню, з огляду на що в частині позовних вимог про визнання за відповідачем права власності на вказане майне позов задоволенню не підлягає. Правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі № 200/22329/14-ц щодо того, що визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію в судовому порядку не передбачено законодавством, у даній справі застосуванню не підлягає, оскільки у задоволенні вимоги про визнання права на згаданий вище об`єкт незавершеного будівництва відмовлено з тих підстав, що таке право не оспорюється. Щодо покликань сторони відповідача на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 01 лютого 2018 року по справі № 2-127/11, від 02 липня 2018 року по справі № 335/35/15-ц, від 18 грудня 2018 року по справі № 749/414/17 слід зазначити, що вказані справи стосуються заміни сторони у виконавчому провадженні, з огляду на що предмети спору та спірні правовідносини у таких відмінні від предмету спору і спірних правовідносин в даній справі, у зв`язку з чим такі правові позиції не підлягають застосуванню. З приводу покликань на п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 про те, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, слід зазначити, що таке положення не може бути застосовано у даній справі з огляду на те, що предметом позову не є поділ майна, а є стягнення компенсації половини вартості такого. Щодо покликань на п. 23 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 про те, що при вирішенні спору між подружжям про майно необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати джерело і час його придбання, слід зазначити, що вказані обставини встановлені судом в обсязі, необхідному для належного вирішення спору. Правові позиції Верховного Суду у постановах від 28 серпня 2019 року по справі № 638/20603/16, від 08 квітня 2020 року по справі № 361/7130/15-ц, на які покликається сторона відповідача, стосуються поділу боргових зобов`язань подружжя, а тому не застосовується у даній справі. Як вбачається з постанови Верховного Суду від 15 вересня 2021 року по справі № 363/423/17, у такій суд касаційної інстанції висловлює правові позиції стосовно спільності боргових зобов`язань подружжя, а тому правовідносини у такій відмінні від даної справи, а правова позиція суду касаційної інстанції не може бути застосована. Постанова Верховного Суду від 09 червня 2021 року по справі № 466/9248/15-ц містить позицію про правильність висновків про визнання за кожною зі сторін права на відповідну частку в праві спільної власності на спірний автомобіль, залишивши автомобіль у спільній частковій власності сторін з огляду на відсутність згоди жодної зі сторін на одержання відповідної компенсації. При цьому, у справі, що розглядається, така згода висловлена стороною позивача, з огляду на що вказана правова позицію не підлягає застосуванню. Правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 20 червня 2012 року по справі № 6-56цс12 стосується право суду визнавати незавершений будівництвом будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя за відповідних обставин. У постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 Верховний Суд України дійшов висновку, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком у відповідності до юридичного статусу,\~об`єкт незавершеного будівництва\~є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Правовий аналіз статей\~60,\~63,\~69 СК України\~та статей\~328,\~331,\~368,\~372 ЦК України\~дозволив Верховному Суду України дійти висновку про те, що\~об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. У постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі\~№ 6-388цс15 зроблено висновок, що до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).\~У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання. Водночас, судом у справі, що розглядається, відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва з інших підстав, а тому правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 20 червня 2012 року по справі № 6-56цс12, від 18 листопада 2015 року у справі\~№ 6-388цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, не підлягають застосуванню. Крім того, позивач просила стягнути на її користь грошову компенсацію половини вартості такого будівництва, що відмінно від предметів судового розгляду в згаданих справах. Верховний Суд України у постанові від 15 травня 2013 року по справі № 6-37цс13 зазначив, що при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Як попередньо зазначено, згода на отримання відповідної компенсації прямо випливає з позовних вимог позивача. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що мотиви, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, частково знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, а тому такі слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача половину вартості спільного майна подружжя, яка становить 686595 грн. 50 коп. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача слід стягнути 10510 грн. сплаченого судового збору, а саме 1000 грн. сплаченого судового збору при поданні позовної заяви до суду згідно квитанції № ПН586831 від 15 квітня 2019 року, 8605 грн. сплаченого судового збору на підставі ухвали про залишення позовної заяви без руху згідно квитанції № ПН1272715 від 04 грудня 2019 року, 905 грн. сплаченого судового збору на підставі ухвали про залишення заяви про збільшення позовних вимог без руху згідно квитанції № ПН1438740 від 10 березня 2020 року За п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 10000 грн. судових витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, а саме за проведення судової автотоварознавчої експертизи згідно квитанції № 0.0.2211338634.1 від 27 липня 2021 року. З приводу стягнення судових витрат у розмірі 6000 грн. за проведення оціночно-земельного і оціночно-будівельного досліджень згідно квитанції № 0.0.1265553672.1 від 12 лютого 2019 року слід зазначити, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, тощо. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Положення\~статті 139 ЦПК України\~передбачають, що судом встановлюється розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Учасниками справи є, зокрема, сторони, треті особи (ч. 1 ст. 42 ЦПК України). Сторонами в цивільному процесі є позивач в відповідач (ч. 1 ст. 48 ЦПК України). Отже, положення\~ЦПК України\~встановлюють порядок проведення експертизи на замовлення учасника справи та порядок відшкодування витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони. Це означає, що для відшкодування витрат, пов`язаних з призначенням та проведенням експертизи як певної процесуальної дії, призначення та проведення експертизи має відбуватися в межах виключно судового процесу, оскільки статус учасника справи, зокрема сторони у справі, особа набуває після звернення до суду з позовом та відкриття провадження у справі. Враховуюче те, що замовлення експертизи та отримання експертного висновку відбулося за ініціативою позивача до її звернення до суду з позовом, то підстав для відшкодування їй витрат на складення такого експертного висновку відсутні. На підтвердження зазначеного також свідчать норми ч. 7 ст. 106 ЦПК України, які надають право учаснику справи подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи. Отже, здійснення учасником справи замовлення експертного дослідження у поза процесуальному порядку обмежує право іншої особи приймати участь у процесі проведення експертизи, зокрема подавати заяву про відвід експерта. Вказане узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 824/647/19-а (провадження № К/9901/31359/20, та у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 524/710/21 (провадження № 61-1693св22). З огляду на вказане, витрати на проведення експертизи у розмірі 6000 грн. згідно квитанції № 0.0.1265553672.1 від 12 лютого 2019 року не є судовими витратами, а тому стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на проведення судової оціночно-будівельної експертизи в сумі 6000 грн. слід зазначити наступне. Як вбачається з висновку експерта № 032/21 за результатами оціночно-будівельної експертизи, складеного 05 серпня 2021 року експертом Грінько О.І., визначено ринкову вартість гаражу з підвалом та двоповерхового сараю, які розташовані на земельній ділянці кадастровий № 4623686600:05:000:0072 за адресою Львівська обл., Пустомитівський р-н, с. Солонка. Водночас, сторона позивача не уточнила позовні вимоги в цій частині, не просила стягнути половину вартості такого майна, здійснити поділ такого тощо, з огляду на що вказаний висновок експерта не стосується предмету розгляду даної справи, а тому витрати на проведення такої експертизи не є судовими витратами в межах даної справи. Що стосується\~стягнення витрат\~на професійну\~правничу допомогу\~слід зазначити,\~що згідно\~з п.\~1\~ч.\~2\~ст.\~137\~ЦПК України\~за результатами\~розгляду справи\~витрати на\~правничу допомогу\~адвоката підлягають\~розподілу між\~сторонами разом\~із іншими\~судовими витратами.\~Для цілей\~розподілу судових\~витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частина 3 статті 137 ЦПК України встановлює, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас, в матеріалах справи відсутній детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не вказаний конкретний розмір витрат на професійну правничу допомогу, які понесені позивачем, однак такі можуть бути подані відповідно до вимог ЦПК України після ухвалення судового рішення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц\~визначено наслідки незаявлення до закінчення судових дебатів вимоги на відшкодування судових витрат на правничу допомогу або подання доказів таких витрат із пропуском п`ятиденного строку з моменту винесення рішення у справі. Верховний Суд у постанові від 14 листопада 2018 року по справі № 753/15687/15-ц зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 07 липня 2021 року по справі № 910/12876/19, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року по справі № 753/15683/15, від 18 червня 2019 у справі № 910/3929/18, стосуються підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги. У постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц зазначено, що суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.\~\~\~\~\~\~\~\~ З огляду на те, що питання стягнення витрат на правову допомогу у даному рішенні суду не вирішується, оскільки, як вбачається з заяви представника позивача [PERSON] від 04 серпня 2022 року, докази на підтвердження таких витрат і їх розміру будуть подані після закінчення розгляду справи і винесення рішення судом, правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 14 листопада 2018 року по справі № 753/15687/15-ц, від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, від 07 липня 2021 року по справі № 910/12876/19, від 26 вересня 2018 року по справі № 753/15683/15, від 18 червня 2019 у справі № 910/3929/18, застосуванню не підлягають.

Outcome: partial