Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

1. Короткий зміст позовних вимог. У вересні 2021 року до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області звернулась представник позивача [PERSON] адвокат Пипа Альоша Олегівна з позовною заявою до Акціонерного товариства «АЛЬФА - БАНК» в якій просять суд: - припинити зобов`язання за Кредитним договором № 0310/1207/71-330 від 21.12.2007 року, укладеним між [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] , виданий Дніпровським РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України в Дніпропетровській області 05.11.1997 p., ідентифікаційний номер [NUMBER] ) та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник якого є AT «Альфа-Банк», ЄДРПОУ 23494714, адреса: 03150, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок № 100), внаслідок виконання, проведеного належним чином; - припинити зобов`язання за Іпотечним договором № 0310/1207/71-330-Z-1 від 21.12.2007 року, укладеним між [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] , виданий Дніпровським РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України в Дніпропетровській області 05.11.1997 p., ідентифікаційний номер [NUMBER] ) та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник якого є AT «Альфа-Банк» ЄДРПОУ 23494714, адреса: 03150, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок № 100)), у зв`язку з припиненням основного зобов`язання; - зобов`язати Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернутися до суб`єкта державної реєстрації прав із заявою про державну реєстрацію припинення обтяження (іпотеки - реєстраційний номер обтяження в Державному реєстрі іпотек: 6278898) квартири за адресою: [ADDRESS] , яка є предметом за Іпотечним договором № 0310/1207/71-330-Z-1 від 21 грудня 2007 року; - стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (ЄДРПОУ 23494714, адреса: 03150, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок № 100) на користь [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) судові витрати у розмірі 7000,00 (сім тисяч) гривень. 2.Позиція сторони позивача. В обґрунтування позову представник позивача, адвокат Пипа А.О. зазначає, що 21 грудня 2007 p. між [PERSON] (надалі - Позивач, Позичальник) та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник якого ПАТ «Сведбанк», 25.05.2012 р. здійснив відступлення права вимоги на користь ПАТ «Дельта Банк», який в свою чергу 15.06.2012 р. здійснив відступлення своїх прав вимоги на користь ПАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є AT «Альфа-Банк») (надалі -Банк, Кредитор), був укладений Кредитний договір № 0310/1207/71-330 (надалі - Кредитний договір) відповідно до умов якого, Банк надав Позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 40 000,00 (сорок тисяч) доларів США під 12,5 % річних, на строк з 21 грудня 2007 р. по 20 грудня 2032 р. В якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 21.12.2007 р. було укладено Іпотечний договір № 0310/1207/71-330-Z-1 (надалі - Іпотечний договір), за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку Банку належне їй на праві власності майно - квартиру [ADDRESS] . Іпотечний договір посвідчено Кир`як С.А. , нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстрований в реєстрі за № 3357, та у зв`язку з його посвідченням була накладена заборона відчуження зазначеного в договорі нерухомого майна до припинення договору іпотеки, зареєстрована в реєстрі за № 3358. З моменту укладення Кредитного договору Позичальник сумлінно виконувала взяті на себе зобов`язання зі сплати щомісячних платежів за кредитом та сплати процентів за користування кредитними коштами. У зв`язку з виникненням у Позичальника фінансових труднощів, вона втратила можливість здійснювати чергові платежі за Кредитним договором, внаслідок чого почала виникати заборгованість за Кредитним договором. У зв`язку з невиконанням Позичальником взятих на себе зобов`язань стосовно умов повернення кредиту, Банком була пред`явлена Вимога про дострокове повернення кредиту, а наступним, у зв`язку з невиконанням вказаної Вимоги, ПАТ «Альфа Банк» звернувся до суду з позовом «про стягнення заборгованості». Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21.02.2018 р. у цивільній справі № 208/7699/15-ц задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до [PERSON] «про стягнення заборгованості» та стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк», 01001, м. Київ, вулиця Десятинна, 4/6, МФО 300346, п/р № [NUMBER] , ЄДРПОУ 23494714. заборгованість за Кредитним договором № 0310/1207/71-330 від 21.12.2007 року у розмірі: 132 451.61 гривень, яка складається з: 126 629 (сто двадцять шість тисяч шістсот двадцять дев`ять) гривень 87 копійок - сума заборгованості за кредитом: 5498 (п`ять тисяч чотириста дев`яносто вісім) гривень 61 копійка - сума заборгованості за відсотками: 323 (триста двадцять три) гривні 13 копійок - пеня. Таким чином, Кредитор скористався правом вимоги дострокового виконання зобов`язань з повернення кредиту за Кредитним договором. Правовим наслідком вимоги Кредитора про дострокове виконання зобов`язань за договором є одностороння зміна Кредитором умов договору, в частині визначення строку виконання зобов`язань, а отже, таким чином, відповідно до п. 9.3. Розділу 9 Кредитного договору, Банк розраховував суму останнього платежу, що підлягає оплаті, на день здійснення остаточного повернення Кредиту і чітко визначив суму для погашення Кредитного договору, станом на 01.09.2014 р. Така позиція Позивача узгоджується з висновками Верховного Суду України викладеними у Постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-190цс14, де суд дійшов висновку про те, що Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання. Не дивлячись на скрутне фінансове становище, Позичальник спромоглася на виконання вимог Банку, які зазначені в судовому Рішенні. На теперішній час, [PERSON] виконала Рішення суду від 21.02.2018 р. у цивільній справі № 208/7699/15-ц у добровільному порядку, сплативши кошти, стягнуті на користь ПАТ «Альфа-Банк», в повному обсязі, оплата підтверджується Квитанцією № 84-1450К від 12 лютого 2021 р. Після повного виконання зобов`язань за Кредитним договором на підставі Рішення суду, Позичальник звернулась до Банку, із Заявою про припинення Кредитного договору у зв`язку з його виконанням, наданням відповідної Довідки про відсутність заборгованості після погашення кредиту, припиненням Іпотечного договору та обтяження по ньому. У відповідь на звернення Позивача надійшла відповідь Банку (вих. №26359-23.1-б/б від 25.03.2021 p.) наступного змісту: «...наявність судового розгляду справи про стягнення заборгованості, рішення суду або його виконання не звільняє від договірних зобов`язань і сплати заборгованості за кредитом. Кредитор звертався до суду з позовною заявою про стягнення існуючої на момент звернення заборгованості за, кредитним договором без дострокового розірвання договору. Таким чином, після винесення рішення суду нарахування за договором не зупинялися...». Враховуючи наведені обставини, Позичальник вважає, що Банк здійснює нечесну підприємницьку практику, оскільки звернувшись з позовом до суду, Банк використав право на вимогу про дострокове повернення заборгованості по Кредитному договору у повному обсязі, а пізніше, після виконання Позичальником вимог за судовим Рішенням, повідомив Позичальнику, що не вимагав дострокового розірвання договору, і продовжував агресивно реалізовувати своє право на нарахування пені за прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, законодавством України гарантується захист прав споживачів, в тому числі, споживачів фінансових (кредитних) послуг, як під час їх придбання та замовлення, так і під час використання (споживання). Такі гарантії обумовлені в першу чергу тим, що споживач є більш слабким суб`єктом правовідносин, оскільки в своїй переважній більшості має незначні ресурси для захисту від зловживання виконавцем (продавцем, виробником) своїм домінуючим становищем та нехтуванням інтересами споживача. Щодо застосування Закону України «Про захист прав споживачів» слід зазначити, що дане питання було предметом офіційного тлумачення Конституційним Судом України у справі №1-26/2011 р., за результатом розгляду якої було прийнято Рішення від 10 листопада 2011 року, де Конституційний Суд дійшов висновку, що норми Закону про захист прав споживачів поширюються на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно до ст. 1512 Конституції України, Рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Враховуючи зазначене, положення Закону України «Про захист прав споживачів», можуть бути застосовані до правовідносин, які склались між сторонами, оскільки даний закон застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин. Відповідно до п. 3.9., 3.10. Розділу 3 Кредитного договору: «3.9. При порушенні умов, передбачених п. 5.1.8. цього договору, та/або у випадках, в яких чинним законодавством України (в тому числі у випадках, передбачених Законом України «Про іпотеку») передбачено право дострокової вимоги виконання зобов`язань, забезпечених іпотекою, та/або якщо Позичальник порушує строки платежів, встановлені п. 3.1. нього договору. Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів, а Позичальник зобов`язаний виконати зазначенні зобов`язання в порядку, передбаченому цим пунктом цього договору. Вимога про дострокове повернення кредиту та сплату процентів за користування ним направляється Позичальникові у порядку, передбаченому п. 3.10. цього договору. 3.10. У випадках порушення умов п.п. 3.8 та/або 3.9. та/або п. 6.1.2. цього договору та/або умов іпотечного договору, що укладається між Банком та Позичальником у відповідності до п. 2.1. цього договору, вимога про виконання порушеного зобов`язання направляється Банком Позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі потягом тридцяти календарних днів з моменту її надіслання Банком за адресою Позичальника, зазначеною в реквізитах цього договору. Сторони досягли згоди, що датою, з якої починається відлік зазначеного вище тридцятиденного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається Банку відділенням зв`язку при відправлені листа з повідомленням про вручення або дата, зазначена в повідомленні, яке отримане Позичальником особисто у Банку.» Пунктом 6.1.4. Розділу 6 Кредитного договору передбачено, що «При настанні подій, зазначених у п. 3.8., 3.9., 6.1.2. цього договору, вимагати погашення заборгованості у повному обсязі (суми кредиту, нарахованих процентів, комісій, штрафних санкцій).» Таким чином, Банк, пред`явивши у судовому порядку вимогу до [PERSON] про погашення заборгованості у повному обсязі (суми кредиту, нарахованих процентів, пені), скористався своїм правом дострокового повернення усієї суми кредиту, чим на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору. На підставі Рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 21.02.2018 р. у цивільній справі № 208/7699/15-ц, зобов`язання Позивачкою виконано у повному обсязі. Отже, враховуючи норми чинного законодавства, нарахування відсотків за користування кредитом повинно було бути припиненим після пред`явлення вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту. Не зважаючи на це, Банк продовжив нараховувати відсотки по кредиту, що вбачається з наданої ним відповіді, що додається. Відповідно до абзацу 2 п. 17 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Отже, з наведеного вбачається, що наявність реального виконання боржником зобов`язань за судовим рішенням, свідчить про припинення договірних зобовьязань, з огляду на що, Кредитний договір слід вважати припиненим з моменту сплати коштів у розмірі, визначеному судовим Рішенням від 21.02.2018 р. у цивільній справі № 208/7699/15-ц. Доказом того, що Позичальник належним чином виконала вимогу Банку про дострокове повернення кредиту свідчить Квитанція № 84-1450К від 12 лютого 2021 року, копія якої додається до позовної заяви. Тобто, Іпотечним договором конкретний строк дії договору не встановлений, а тому враховуючи, що оскільки забезпечене іпотекою основне зобов`язання за Кредитним договором виконано у повному обсязі на підставі Рішення суду від 21.02.2018 р. у цивільній справі №208/7699/15-ц, слід дійти обґрунтованого висновку, що на сьогоднішній день іпотека є припиненою. Зазначене узгоджується із Постановою Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц «43. За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (аналогічний висновок сформулював Верховний Суду складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 91.0/16461/16; див. також пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц).» Враховуючи наведені обставини, у разі задоволення судом позовних вимог та визнання зобов`язань за Кредитним договором припиненими його виконанням, зобов`язання за Іпотечним договором також підлягає припиненню на підставі та у зв`язку з припиненням основного зобов`язання, а відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. З цих підстав представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідача на користь судові витрати у розмірі 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок за отриману правову допомогу. 20.09.2022 року адвокатом Пипою А.О., яка діє в інтересах позивача подано заяву про розгляд справи без її та позивача участі. 3. Позиція відповідача. Відповідач, представник Акціонерного товариства «АЛЬФА - БАНК» не скористався своїм правом та не подав в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття позовного провадження, Відзив на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, та докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтується заперечення, а також не подала зустрічний позов. 4. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи. 21.09.2021 року представник позивача [PERSON] адвокат Пипа Альоша Олегівна звернулась з позовною заявою до Акціонерного товариства «АЛЬФА - БАНК» «про захист прав споживачів, припинення зобов`язань за кредитним та іпотечним договором» (а.с.1-5). 21.09.2021 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддям, справу передано в провадження судді Івченко Т.П. (а.с.29). 27.09.2021 року Ухвалою судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження по справі та справу призначеного до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.30-31). 22.09.2021 року представник позивача [PERSON] адвокат Пипа Альоша Олегівна звернулась з клопотанням про забезпечення позову (а.с.34-36). 22.09.2021 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддям, клопотання по справі передано в провадження судді Івченко Т.П. (а.с.33). 24.09.2021 року Ухвалою судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області клопотання про забезпечення позову задоволено (а.с.37-40). 20.09.2022 року адвокатом Пипою А.О., яка діє в інтересах позивача подано заяву про розгляд справи без її та позивача участі. 20.09.2022 року Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська вирішено провести заочний розгляд справи. Відповідач, Акціонерне товариство «АЛЬФА - БАНК», будучи належним чином сповіщена про дату, час та місце судового розгляду, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомив, судові повістки - виклики направлялись відповідачу на останню відому суду адресу і в силу ст.131 ЦПК України, та були вручені, про що свідчить рекомендоване повідомлення (а.с.52,) та вважається доставленими, що підтверджується також довідками про доставлення СМС - повідомлень, які знаходяться в матеріалах справи та на підставі ст. 223 ЦПК України, суд вважає причини неявки відповідача неповажними, є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, потрібність дачі особистих пояснень відповідачем відсутня, що дозволило суду за згодою позивача, згідно вимог ст. 280 ЦПК України, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Як передбачено п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. ЄСПЛ у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» (№12307/16) визначив, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання, то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб - сторінка суду, а тому право такої особи на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушено не було. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідач будучи повідомленим належним чином про розгляд справи відносно нього, відзиву на позов не подав про причини неможливості вчинення процесуальних дій суду не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, враховуючи згоду представника позивача про розгляд справи у його відсутності у заочному порядку із ухвалення рішення при заочному розгляді справи на підставі поданих позивачем документів та повторної неявки у судове засідання належним чином повідомленого про день, час та місце судового розгляду справи відповідача і відсутності будь-яких заяв від нього, суд вважає за можливе постановити розглянути справу за відсутності учасників справи із ухваленням заочного рішення, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Розглянувши подані представником позивача документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. 5. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що 21 грудня 2007 p. між [PERSON] (надалі - Позивач, Позичальник) та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник якого ПАТ «Сведбанк», 25.05.2012 р. здійснив відступлення права вимоги на користь ПАТ «Дельта Банк», який в свою чергу 15.06.2012 р. здійснив відступлення своїх прав вимоги на користь ПАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є AT «Альфа-Банк») (надалі -Банк, Кредитор), був укладений Кредитний договір № 0310/1207/71-330 (надалі - Кредитний договір) відповідно до умов якого, Банк надав Позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 40 000,00 (сорок тисяч) доларів США під 12,5 % річних, на строк з 21 грудня 2007 р. по 20 грудня 2032 р (а.с.11-14). В якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 21.12.2007 р. було укладено Іпотечний договір № 0310/1207/71-330-Z-1 (надалі - Іпотечний договір), за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку Банку належне їй на праві власності майно - квартиру [ADDRESS] . Іпотечний договір посвідчено Кир`як С.А. , нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстрований в реєстрі за № 3357, та у зв`язку з його посвідченням була накладена заборона відчуження зазначеного в договорі нерухомого майна до припинення договору іпотеки, зареєстрована в реєстрі за № 3358 (а.с.15-16). Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21.02.2018 р. у цивільній справі № 208/7699/15-ц задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до [PERSON] «про стягнення заборгованості» та стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк», 01001, м. Київ, вулиця Десятинна, 4/6, МФО 300346, п/р № [NUMBER] , ЄДРПОУ 23494714. заборгованість за Кредитним договором № 0310/1207/71-330 від 21.12.2007 року у розмірі: 132 451.61 гривень, яка складається з: 126 629 (сто двадцять шість тисяч шістсот двадцять дев`ять) гривень 87 копійок - сума заборгованості за кредитом: 5498 (п`ять тисяч чотириста дев`яносто вісім) гривень 61 копійка - сума заборгованості за відсотками: 323 (триста двадцять три) гривні 13 копійок - пеня (а.с.17-24). На теперішній час, [PERSON] виконала Рішення суду від 21.02.2018 р. у цивільній справі № 208/7699/15-ц у добровільному порядку, сплативши кошти, стягнуті на користь ПАТ «Альфа-Банк», в повному обсязі, оплата підтверджується Квитанцією № 84-1450К від 12 лютого 2021 р. (а.с.25). 24.02.2021 року Позивач, після повного виконання зобов`язань за Кредитним договором на підставі Рішення суду, звернулась до Банку, із Заявою про припинення Кредитного договору у зв`язку з його виконанням, наданням відповідної Довідки про відсутність заборгованості після погашення кредиту, припиненням Іпотечного договору та обтяження по ньому (а.с.26-27). Позивачу на її звернення надійшла відповідь Банку, вих. № 26359-23.1-б/б від 25.03.2021 p., згідно якої відповідач вважає, що наявність судового розгляду справи про стягнення заборгованості, рішення суду або його виконання не звільняє від договірних зобов`язань і сплати заборгованості за кредитом. Кредитор звертався до суду з позовною заявою про стягнення існуючої на момент звернення заборгованості за, кредитним договором без дострокового розірвання договору. Таким чином, після винесення рішення суду нарахування за договором не зупинялися. (а.с.28). 5. Правові норми законодавства застосовані судом, висновки та мотиви прийнятого рішення. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України). Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України). Поняття іпотеки деталізує абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку», який визначає, що іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). Припинення основного зобов`язання є підставою для припинення іпотеки (стаття 17 Закону України «Про іпотеку»). Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання. Записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами у реалізації власником права розпорядження відповідним майном. Такого правового висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц та від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц. Як встановлено судом, з моменту виконання у повному обсязі зобов`язань, визначених рішенням суду від 21.02.2018 року у справі № 208/7699/15-ц, іпотека за договором іпотеки припинилась у зв`язку із припиненням основного зобов`язання виконанням, проведеним належним чином. Оскільки судом встановлено факт повного виконання позичальником основного зобов`язання за кредитним договором, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання іпотеки припиненою, внаслідок чого обтяження предмета іпотеки підлягає виключенню. Оскільки, звертаючись в 2015 року до суду з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення банк змінив порядок, умови і строк дії кредитного договору укладеного з позивачем. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. І право кредитора нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом після 2015 року припинилось. Тому, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом, банк, відповідно до приписів частини другої статті 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання в повному обсязі та кредитор втратив право нараховувати передбачені договором відсотки за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку. Що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018. Аналогічні висновки містить і постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/17048/17 від 18.01.2022 (п. 111). Кошти стягнуті з боржника за рішенням суду ним перераховані банку у повному обсязі з призначенням платежу - виконання рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 21.02.2018 року у справі № 208/7699/15-ц. Отже, основне зобов`язання припинено у зв`язку з його виконанням. З матеріалів справи вбачається, що позивач погасила заборгованість за кредитним договором, яка встановлена рішенням суду. А тому, виходячи з вищезазначеного, та враховуючи те, що іпотека припиняється в разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі виконання, суд приходить висновку про те, що іпотека припинилась, тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. При застосуванні до спірних правовідносин наведених норм права, суд, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховує висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц. Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» у редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору). Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина друга статті 593 ЦК України, частина третя статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами у реалізації власником права розпорядження відповідним майном. Відповідний правовий висновок викладений у пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц (провадження № 14-88цс19). Щодо вимог позивача про зобов`язання АТ «Альфа-Банк» звернутись до суб`єкту державної реєстрації прав із заявою про державну реєстрацію припинення обтяження, суд виходить з наступного. Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» у редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору). Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина друга статті 593 ЦК України, частина третя статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Згідно ст.43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Заяви про виникнення, зміну, припинення обтяжень та про звернення стягнення на предмет обтяження підписуються обтяжувачем. Відповідно до п. 57 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КабінетуМіністрів Українивід 25.12.2015р.№1127 (далі - Порядок) для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Тобто разом з припиненням зобов`язань за іпотечним договором фактично припиняється обтяження нерухомого майна іпотекою, так як всі правові підстави для його утримання під обтяженням відсутні. Отже, з державною реєстрацією відомостей про припинення іпотеки (припинення обтяження нерухомого майна іпотекою) підлягають державній реєстрації і відомості про зняття заборони відчуження, накладеної під час посвідчення такого нотаріального договору та вилучення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача (ч. 5 ст. 43 Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень"). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами у реалізації власником права розпорядження відповідним майном. Отже, у зв`язку із відсутністю заборгованості у позивача за основним зобов`язанням, яке забезпечене іпотекою, іпотекодержатель (обтяжувач) повинен був вчинити дії щодо зняття іпотеки (повідомити про погашення позики), однак таких дій не вчинив, чим порушив вимоги чинного законодавства і права позивача, як власника цього майна. Таким чином, оскільки припинено зобов`язання за іпотечним договором його повним виконанням, суд дійшов висновку про виключення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, оскільки належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку й обтяження нерухомого майна, що є предметом іпотеки. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 6. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Щодо позовних вимог в частині стягнення збитків у вигляді витрат на правову допомогу, позивачем заявлена сума в розмірі 7000,00 грн., згідно витягу до договору № 09/21 від 02.02.2021 року (а.с.8). Стаття 133 ЦПК визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). З урахуванням Постанови Великої Палати Верховного Суду у від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, де було розглянуто питання, щодо стягнення витрати на правничу допомогу, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЩІК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до частини третьої статті 141 ЩІК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необгрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Правова допомога позивачу здійснювалась на підставі витягу з договору про надання правової допомоги № 09/21 від 02 лютого 2021 року (а.с.8). У зв`язку з тим, що позивачем не надано доказів про сплату обумовленої суми гонорару адвокату та розрахунку щодо зазначених витрат позивача на професійну правничу допомогу з огляду на приписи ст. 13, 137, 141 ЦПК України з цій частині позовні вимоги слід залишити без розгляду. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У позові заявлено дві немайнові вимогу та одну похідну з них. Відповідно до пп. 2 п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб Згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» , тобто за подання позивачем зазначеного позову підлягав сплаті судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок за кожну вимогу. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, а згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 1816 грн. 00 коп. (908,00 грн. х 2), який підлягає сплаті за подання позову немайнового характеру. Крім того, як вбачається із прохальної частини позовної заяви позивач просить вирішити питання про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн., разом з тим не надає ніякого розрахунку щодо отримання правової допомоги саме в такому розмірі, відтак у суду відсутня можливість вирішити таку вимогу.

Outcome: partial