Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-01 00:00:00

29 грудня 2021 року, згідно поштового конверу, представник позивача адвокат Кулініч К.В. звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 250 000 грн за договором позики від 24 липня 2020 року, інфляційні втрати за період прострочення у розмірі 6 800 грн та суму відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 3 082,19 грн та стягнути з відповідача суму понесених судових витрат. В обгрунтування позову зазначено, що 24 липня 2020 року було укладено договір позики між позивачем та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Чернігівської області Петрушиною Л.М. Відповідно до договору позики [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 250 000 грн. Пунктом 1.2 договору позики передбачено, що [PERSON] зобов`язується повернути грошову суму передбачену п. 1.1 договору позики, а саме 250 000 грн в строк до 25 липня 2021 року. Як зазначає позивач, наразі грошові зобов`язання відповідач не виконав. Окрім суми заборгованості просить стягнути з відповідачки інфляційні втрати за період прострочення у розмірі 6800 грн та суму відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 3082,19 грн. та суму понесених судових витрат. Ухвалою судді від 17 січня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання. 8 червня 2022 року на електронну адресу суду представник відповідача - адвокат Глібко В.І. надіслав відзив, в якому він просить суд заявлені позовні вимоги задовольнити частково, зменшити грошове зобов`язання відповідачки перед позивачем за договором позики, на суму раніше сплачених відповідачкою сум позики, підтверджених підписами позивача у розмірі 135169,00 грн та відмовити позивачу у стягненні з відповідачки суми інфляційних витрат за період прострочення виплати боргу у розмірі 6 800 грн як таку, що виникла в результаті форс-мажорних обставин та суму відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 3082,19 грн, як таку, що не підтверджена розпискою (іншим документом) про отримання самих коштів позики. Відзив обґрунтовує тим, що відповідачка не заперечує підписання договору позики від 24 липня 2020 року, однак стверджує, що договір відповідачка уклала під впливом помилки, під тиском позивача та без фактичного отримання грошей. Позивачем не надано доказів щодо того, що між сторонами у 2010 році виникли боргові правовідносини, які в подальшому стали результатом укладення договору позики, зокрема, що відповідачка фактично отримана кошти в якості позики до часу його складення та підписання. Несвоєчасне повернення відповідачкою боргу виникло внаслідок об`єктивних причин (форс-мажорних обставин). Сторони у судове засідання не з"явилися. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні, не заперечуючи укладання між сторонами договору позики від\~24\~липня 2020\~року, позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на доводи відзиву. Заслухавши представників сторін, дослідивши обставини справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24 липня 2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 250 000 грн. Повернути грошові кошти відповідачка зобов`язалася до 25 липня 2021 року (а.с. 10-11). Згідно п.2.1. Договору грошові кошти Позикодавець передав Позичальнику 1 лютого 2010 року до підписання цього Договору. Згідно наданої відповідачкою копії свідоцтва про шлюб, 1 вересня 2020 року остання уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] ". Виходячи з вимог ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу. Згідно зі ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленихцим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Виходячи з положень ч.1 ст.1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно довимог ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості,такого самогороду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Нормою ст.611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Аналізуючи встановлені обставини, досліджені докази, зміст договору позики, який є чинним, враховуючи, що між позивачем і відповідачем 24 липня 2020 року був укладений договір, відповідно до якого відповідачка отримала від позивача в борг грошову суму в розмірі 250 000 грн, зобов`язалася їх повернути, однак у передбачений договором строк зобов`язання за договором не виконала і суму боргу не повернула, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Надані відповідачкою\~на підтвердження сплачених нею сум позики записи із датами, сумами грошових коштів та підписами не спростовують доводи позову, оскільки з них не можливо встановити природу цих сум та чи відносяться вони до спірних правовідносин. Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За прострочення зобов`язань за Договором позики від 24 липня 2020 року 3% річних становить 3 082 грн 19 коп.: загальна сума заборгованості - 250 000 грн, період прострочення в межах позовних вимог - 26 липня 2021 року по 22 грудня 2021 року, тобто за 150 днів (250 000 грн х 3%: 365 (кількість днів у календарному році) х 150 (кількість днів у простроченому періоді). За прострочення зобов`язань за договором позики від 24 липня 2020 року розмір збитків внаслідок інфляції становить 6 804 грн 58 коп.: загальна сума заборгованості - 250 000 грн, період прострочення в межах позовних вимог - 26 липня 2021 року по 22 грудня 2021 року, (250 000 грн х 99,8% х 101,2% х 100,9% х 100,8% х 100,6% = 258 345 грн 41 коп. - 250 000 грн). Оскільки відповідно до норм ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог, то позовні вимоги в межах, що заявлені, підлягають задоволенню у повному обсягу. Доводи представника відповідача щодо неможливості повернути грошові кошти у строк через існування форс-мажорних обставин через виникнення і поширення коронавірусної хвороби (COVID-19) судом не приймаються до уваги з огляду на наступне. Згідно ч.1 ст.617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 Кабінет Міністрів України постановою від 11.03.2020 № 211 установив карантин на усій території України з 12.03.2020. Саме по собі включення до переліку форс-мажорних обставин карантину, не свідчить про те, що карантин автоматично звільняє сторону зобов`язання від відповідальності за невиконання її обов`язку. Така сторона повинна довести в кожному випадку наявність причинно-наслідкового зв`язку між карантином та невиконання нею зобов`язань. Сторони уклали договір позики вже під час існування карантину на території України. Крім того, згідно п.4.2. Договору позики від 24 липня 2020 року сторони погодили звільнення від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов"язань за цим Договором у випадку виникнення форс-мажорних обставин, обставин непереборної сили, що впливають на виконання сторонами своїх зобов"язань за цим Договором. Сторона, що не взмозі виконати свої зобов"язання за цим Договором в силу виникнення обставин непереборної сили, зобов"язана протягом семи робочих днів інформувати іншу сторону про настання таких обставин у письмовій формі і повідомити дані про характер обставин, про оцінку строку їхнього впливу на виконання і можливий термін виконання зобов"язань за цим Договором. Доказів письмового повідомлення позивача про існування обставин, що утруднюють виконання зобов"язань за Договором позики, відповідачкою не надано. Таким чином, установлення карантину через виникнення і поширення коронавірусної хвороби (COVID-19) на усій території України не є свідченням існування обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), які звільняють сторін від відповідальності за невиконання умов Договору позики. Відповідно ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved