Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила суд визнати недійсною Додаткову угоду №1 Кредитного договору № DNK0GK00000095 від 22.06.2005 року, укладену між [PERSON] та Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» 17.04.2013 р. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 22.06.2005 року між [PERSON] та Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» було укладено Кредитний договір № DNK0GK00000095. Відповідно до Кредитного договору Банк надав позичальнику кредитні кошти, шляхом надання готівкою через касу Банку, в розмірі 46 410,00 дол. США. Кредит наданий в сумі 39000,00 дол. США на придбання житла та в сумі 7 410,00 дол. США на оплату страхових платежів. Кредит наданий строком повернення по 19.06.2025р. 17.04.2013 р. між [PERSON] та Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» було укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору № DNK0GK00000095 від 22.06.2005 року. Відповідно до умов зазначеної додаткової угоди збільшився обсяг відповідальності [PERSON] перед Банком. Сума кредиту збільшилась та склала 67 173,06 дол. США. Позивачка вважає що зазначена додаткова угода є недійсною з огляду на те що Позивачка не отримувала жодних коштів шляхом видачі готівки через касу у розмірі 28 173,06 дол. США. Тобто розмір основної заборгованості за тілом кредиту був збільшений додатковою угодою без фактичного надання грошових коштів. З урахуванням того, що Додаткова угода №1 від 17.04.2013 р. спрямована на встановлення збільшення розміру заборгованості за Кредитом без реального надання грошових коштів Позичальнику відповідно до умов договору, така угода підлягає визнанню судом недійсною, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позові. Проти задоволення клопотання представника відповідача про застосування до позовних вимог строку позовної давності заперечував в повному обсязі. В судове засідання представник відповідача не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Через канцелярію суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв`язку зі спливом строку позовної давності. У задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі. Відповідач зазначив, що 22.06.2005 року між Публічним акціонерним товариством «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено Договір № DNK0GK00000095. 17 квітня 2013 року між сторонами було підписано додаткову угоду до кредитного договору № DNK0GK00000095. Відповідно до п.3 вищевказаної додаткової угоди було викладено в новій редакції пункт 1.1. Договору. Сторони відповідно до укладеної Додаткової угоди від 17 квітня 2013 року з метою створення сприятливих умов для виконання Позичальником зобов`язань за кредитним договором від 22.06.2005 року № DNK0GK00000095 погодили реструктурувати заборгованість, зменшив її в частині заборгованості за пенею та визначивши умови погашення заборгованості перед банком. За визначенням поняття - реструктуризація боргу - це одна з форм реорганізації умов під час якої боржники і кредитори домовляються про відстрочення виплат заборгованостей за основною сумою кредиту і за відсотками, термін яких повинен наступити в певний період часу, а також про новий графік таких платежів. Таким чином, уклавши додаткову угоду Відповідач зобов`язався сплатити існуючу заборгованість перед банком на умовах згідно угоди. Додаткова угода до зазначеного кредитного договору добровільно підписана позивачем ним не спростовувалась та певний час виконувалася, про що свідчать факти повернення кредитних коштів разом із нарахованими відсотками у повному обсязі та в строки встановлені договором і графіком погашення кредиту, що є невід`ємною частиною договору. Строк позовної давності за додатковою угодою № 1 від 17.04.2013 р. сплив 18.04.2016 року. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 червня 2005 року ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір №DNK0GK00000095, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти, шляхом надання готівкою через касу банку, терміном по 19 червня 2025 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії, у розмірі 46410 доларів США на придбання житла на вторинному ринку у розмірі 39000 доларів США та на оплату страхових платежів у розмірі 7410 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту та щомісячної комісії у розмірі 0,18% від суми наданого кредиту, плюс суми, розрахованої відповідно до п. 3.11 даного договору. Погашення заборгованості за цим договором повинно було здійснюватися щомісяця в період сплати, за який приймається період з «21» по «28» число кожного місяця, позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі не менше 477,90 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, яка вбирає заборгованість за кредитом, щомісячною комісією та відсотками за користування кредитом (арк.с.5-6). Відповідно до заяви на видачу готівки від 22.06.2005 року [PERSON] видано кошти у сумі 39000 доларів США (арк.с.103). Відповідно до меморіального ордера № 95 від 22.06.2005 року Страховій компанії «Кредо» перераховано 887 грн. за договором страхування нерухомості [PERSON] (арк.с.104). Відповідно до меморіального ордера № 1822 від 22.06.2005 року Страховій компанії «Кредо» перераховано 985, 75 грн. за договором особистого страхування [PERSON] (арк.с.105). 17 квітня 2013 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК», та відповідачем [PERSON] укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №DNK0GK00000095 від 22 червня 2005 року, згідно якої зменшено заборгованість, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди, до 17455,24 доларів США, а саме відсотки у розмірі 0,00 доларів США, комісія у розмірі 0,00 доларів США, пеня у розмірі 17455,24 доларів США; згідно до ст.ст.212,651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в Графіку погашення кредиту (Додаток 1 до цієї додаткової угоди) понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 17455,24 доларів США; пункт 1.1 договору викладено в наступній редакції: банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк по 19 червня 2025 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії, у розмірі 67173,06 доларів США на споживчі цілі: споживчі потреби у розмірі 39000 доларів США, а також у розмірі 28173,06 доларів США на оплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця плюс суми розрахованої відповідно до п. 3.11 даного договору. Періодом сплати слід вважати період з «15» по «20» число кожного місяця (арк.с.7). Відповідно до додатку до Додаткової угоди, щомісячний платіж становить 800,71 доларів США (арк.с.8-9). Відповідно до виписки по кредитному договору [PERSON] за період часу з 01.01.1999 року по 29.01.2022 року [PERSON] здійснювалось погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №DNK0GK00000095 (арк.с.92-102). \~ \~ \~ \~Відповідно до\~розрахунку заборгованості\~за кредитним\~договором від\~22.06.2005\~року,\~укладеного між\~ПриватБанком та\~ [PERSON] ,\~станом на\~18.01.2022\~року заборгованість\~складає:\~загальний залишок\~заборгованості за\~наданим кредитом\~(тілом\~кредиту)\~37431,\~01\~доларів США,\~в т.ч. залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом 13034, 50 доларів США, загальний залишок заборгованості за процентами 9437, 14 доларів США, в т.ч. залишок заборгованості за простроченими процентами 9181, 89 доларів США, заборгованість з комісії 2386, 80 доларів США, в т.ч. заборгованість за простроченою комісією 2316, 80 доларів США, загальна сума нарахованої пені 19218, 14 доларів США, всього борг за кредитом 68473, 09 доларів США (арк.с.106-109). Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з вимогами ст.\~16\~ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.\~10\~Цивільного процесуального\~кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та оплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ст.ст. 203,\~215 ЦК України\~для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до ч. 1, 2 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»\~(в редакції, чинній на момент укладення оспорюваної додаткової угоди) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до ч. 5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів»\~(в редакції, чинній на момент укладення оспорюваної додаткової угоди) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті\~3, частина третя статті\~509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункту 4 частини третьої статті 18 Закону). Враховуючи викладені норми права, суд доходить висновку, що додаткова угода від 17.04.2013 року до кредитного договору від 22.06.2005 року, яка містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо збільшення розміру непоновлювальної кредитної лінії не шляхом реального збільшення суми кредиту, а за рахунок додавання суми пені, на яку відповідно до п.1 додаткових угод повинна бути зменшена заборгованість по кредиту, - є несправедливими та відповідно до ст.215 ЦК України недійсними. Недійсними є й умови додаткової угоди щодо збільшення суми кредиту за рахунок збільшення сум на сплату страхових платежів з 7410 доларів США до 28173,06 доларів США, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, а саме доказів наданих відповідачем, відповідно до меморіальних ордерів № 95 та 1822 від 22.06.2005 року, на рахунок Страхової компанії «КРЕДО» за договорами страхування нерухомості та особистого страхування були перераховані кошти у розмірі 887 грн. та 985, 75 грн., відповідно. При цьому, суд акцентує увагу, що кредитний договір був укладений 22 червня 2005 року та позичальник одержав від банку кредитні кошти у розмірі, передбаченому договором, що сторонами не заперечувалось, а додатковою угодою внесені зміни до умов кредитного договору, які за своєю правовою природою не відповідають вказаним нормам закону, а тому є недійсними. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного правочину, а саме Додаткової угоди №1 до Кредитного договору № DNK0GK00000095 від 22.06.2005 року, укладеної між [PERSON] та Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» 17.04.2013 р. недійсною. Розглядаючи клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В розумінні ст. 256 ЦК України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушеного права. У даному випадку така вимога стосується визнання недійсним договору у зв`язку з його невідповідністю на момент укладення такого договору нормам чинного законодавства. Термін надання грошових коштів позичальнику відповідно до умов кредитного договору встановлено по 19 червня 2025 року, а відповідно до умов додаткової угоди вона є невід`ємною частиною кредитного договору. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності до позовних вимог, так як термін основного зобов`язання за яким було укладено додаткову угоду не закінчився. Відповідно до ст. 77\~ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Таким чином, суд на підставі всебічного вивчення поданих доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, та підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, таким чином з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 908 грн. На підставі\~ ст.ст.6,15,16,626,627,203,210,215,216,236,256,257,261 \~ЦК України, ст.ст.2,4,5,10,11,12,13,76-81,141,211,223,247,258,259,263-268, 352,354 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved