Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-22 00:00:00

29.11.2021 року до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, інфляційних втрат та 3% річних, в якому позивач, з урахуванням зміненої редакції позовної заяви від 02.03.2022 року, просить суд: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 07.06.2021 року в сумі 33047,78 грн, з яких сума боргу за розпискою становить 32129,28 грн, 3% річних у розмірі 240,31 грн та інфляційних втрат у розмірі 678,19 грн; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати. І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 07.06.2021 року між сторонами був укладений договір позики за борговою розпискою на суму 1200 доларів США. Боржник зобов`язався повернути вказані у борговій розписці грошові кошти до 27.08.2021 року. Однак, відповідач у встановлений у договорі строк не виконав взяті на себе зобов`язання, обумовлені грошові кошти у встановлений строк не повернув, про що свідчить оригінал боргового документа, наявного у позивача. Крім того, факт вільного волевиявлення та відповідності внутрішній волі відповідача при складанні розписки від 07.06.2021 року свідчить фото самого боржника з розпискою. Сума заборгованості за розпискою становить 1200 доларів США, що в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на день, коли боржник повинен був повернути борг (27.08.2021 року) складає 32129,28 грн (1200 х 26,7744). За твердженнями позивача, оскільки як і на день, визначений для повернення боргу, так і станом на дату звернення до суду з позовом відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, він на підставі статті 625 ЦК України має сплатити позивачу суми відсотків та інфляційних втрат у розмірі 240,31 грн, 678,19 грн, станом на 28.08.2021 року. З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів за договором позики (борговою розпискою), інфляційних втрат та відсотків річних, в якому також просить суд вирішити питання про розподіл судових витрат. Відповідач у встановлений судом строк не подав до суду відзив на позов. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 03.02.2022 року позовну заяву було залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 02.03.2022 року у встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви у повному обсязі та належним чином. Ухвалою суду від 09.03.2022 року було відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Ухвалою суду від 14.07.2022 року було залишено без розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог в цивільній справі. У судове засідання 23.09.2022 року учасники справи не з`явились. Представник позивача подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та зазначив, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач та/або його представник у судові засідання, призначені на 09.06.2022 року, 14.07.2022 року, 11.08.2022 року, 23.09.2022 року, не з`явились, належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. До початку першого судового засідання 09.06.2022 року представник відповідача подав до суду заяви про ознайомлення з матеріалами справи та про відкладення судового засідання. Відповідач та/або його представник, не прибувши у судові засідання, призначені на 14.07.2022 року, 11.08.2022 року, 23.09.2022 року, причини неявки суду не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань до суду з приводу участі у судовому засіданні не надсилали. Сторона відповідача відзив на позовну заяву не надавала, хоча представник відповідача адвокат Борисенко А.О. ознайомився з матеріалами справи 27.05.2022 року. Суд на підставі положень статей 128, 211, 223, ч. 2 ст. 247, статей 280-283 ЦПК України, з урахуванням позиції сторони позивача, розглянув справу за відсутності учасників справи в порядку заочного розгляду за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, та без фіксування судового процесу технічними засобами. Під час судового розгляду справи судом були досліджені наявні в матеріалах справи письмові докази. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що між сторонами [PERSON] до [PERSON] 07.06.2021 року був укладений договір позики за борговою розпискою (мова оригіналу російська мова), за умовами якого [PERSON] взяв у борг 1200 доларів США у [PERSON] на строк 3 місяці до 27.08.2021 року, паспорт [NUMBER] , ІПН [NUMBER] . У випадку неповернення [PERSON] зобов`язався надати за вимогою свій автомобіль BYD F3, д.н.з. [NUMBER] . До розписки долучено копію фотокартки. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивач надав суду: оригінал договору про надання правничої допомоги від 23.11.2021 року, укладеного між [PERSON] (замовник) та адвокатом Курячим Андрієм Миколайовичем (виконавець), за умовами якого оплата послуг здійснюється замовником відповідно до акту виконаних робіт та розрахунку вартості послуг, наданих виконавцем, сторони встановили фіксовану вартість послуг, зокрема зі складання позовної заяви у розмірі 5000,00 грн; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №1702 адвокатом Курячим\~А.М.; оригінал ордера на надання правничої допомоги від 29.11.2021 року; оригінал розрахунку від 26.11.2021 року щодо наданих послуг відповідно до договору про надання правничої допомоги від 23.11.2021 року на суму 5800,00 грн (вартість наданих послуг з погодинною ставкою складає: 2 години х 400 грн = 800,00 грн); оригінал акта приймання послуг щодо надання правничої допомоги від 26.11.2021 року; оригінал розписки від 26.11.2021 року на суму 5800,00 грн; додаткову угоду від 01.03.2022 року до договору про надання правничої допомоги від 23.11.2021 року, за змістом якої сторони погодили розмір вартості однієї години роботи виконавця у розмірі 500 грн, сторони погодили фіксовану вартість послуг з участі в одному судовому засіданні у суді першої інстанції у розмірі 1000 грн; оригінал розрахунку щодо наданих послуг від 28.06.2022 року відповідно до договору про надання правничої допомоги від 23.11.2021 року на суму 4500,00 грн; оригінал акта приймання послуг щодо надання правничої допомоги від 28.06.2022 року; оригінал розписки від 28.06.2022 року на суму 4500,00 грн. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення коштів за договором позики (борговою розпискою), інфляційних втрат та відсотків річних. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частинами 1, 2 статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Відповідно до положень статей 526, 530, 610, 611 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із частиною 1 статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до\~положень статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина 2 статті 192 ЦК України). Згідно зі статтею 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини 1 статті 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Відповідно до частини 2 статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України, проте сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс споживчих цін це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Згідно з частиною 1\~статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ст. 625 цього кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до\~статей 549-552 цього кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього кодексу. Норми частини 2 статті 625 ЦК України щодо сплати боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналіз викладеного вище вказує, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). Також відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.01.2019 № 464/3790/16-ц (14-465цс18), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Так, з приводу стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних, відповідно до положень статті 625 ЦК України, суд зазначає, що три відсотка річних, передбачені статтею 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються, виходячи із простроченої суми боргу, вираженої у відповідній грошовій валюті. При цьому у частині 2 статті 625 ЦК України прямо зазначено, що три відсотка річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку трьох відсотків річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі, а не її еквівалент у національній валюті України. У спірних правовідносинах у договорі позики за борговою розпискою вказана сума у розмірі 1200 доларів США, з якої і мають визначатися три відсотка річних від простроченої суми за весь час прострочення. Отже, з урахуванням викладеного вище, зважаючи на те, що предметом договору позики за борговою розпискою від 07.06.2021 року є грошові кошти, виражені в іноземній валюті 1200 доларів США без визначення їх еквіваленту в національній валюті, то передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України інфляційні втрати не підлягають стягненню з відповідача. Оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції можуть бути відновлені еквівалентом іноземної валюти. У свої позовній заяві позивач здійснив розрахунок трьох відсотків річних у національній валюті гривні, виходячи з еквіваленту боргу за офіційним курсом НБУ станом на день, коли боржник повинен був повернути борг (27.08.2021 року) у розмірі 32129,28 грн та розрахував, що три відсотка річних становлять 240,31 грн (32129,28 грн х 3% : 365 х 91 = 240,31 грн). Тобто позивач помилково виходив з того, що сума боргу має бути визначена у грошовій одиниці гривні та помилково розрахував три відсотка річних у національній валюті гривні. При цьому суд враховує те, що у договорі позики за борговою розпискою вказано, що позика була надана відповідачу в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови про розмір і порядок сплати процентів від суми позики. Тому суд дійшов висновку, що позивач частково належним чином обґрунтував позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики (борговою розпискою). Суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 1200 доларів США, а у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 678,19 грн та трьох відсотків річних у розмірі 240,31 грн слід відмовити. З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно зі статті 1, частини 1 статті 3, частини 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати , зокрема, на професійну правничу допомогу. Відповідно до положень частин 1 - 6 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частин 2, 3, 4, 8 статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються , зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Аналіз викладених вище норм ЦПК України вказує, що розмір витрат на професійну правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до\~положень статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1, частин 3, 5 статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI, договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. Відповідно до пунктів 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Відповідно до положень статей 19, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При встановленні розміру гонорару відповідно до частини 3 статті 30 Закону №\~5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Також відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 № 904/4507/18 (12-171гс19)). Аналіз викладеного вище вказує, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Відповідно до\~положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються: складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами\~статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Суд бере до уваги те, що для вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (постанова Верховного Суду від 02.10.2019 року, справа № 815/1479/18, додаткова постанова Верховного Суду від 05.09.2019 року, справа № 826/841/17, додаткова постанова Верховного Суду від 06.03.2019 року, справа №\~922/1163/18). З урахуванням положень частини 4 статті 263 ЦПК України, суд бере до уваги вказані правові висновки Верховного Суду. Крім того, суд зазначає, що відповідно до\~статті 9 Конституції України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд з прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), заява № 34884/97, п.30). Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece)). Так, як видно з наданих представником позивача письмових доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, позивачу були надані професійні правничі послуги адвокатом Курячим Андрієм Миколайовичем, на підтвердження сплати позивачем грошових коштів за отримані послуги адвоката позивач надав суду розписку від 26.11.2021 року на суму 5800,00 грн та розписку від 28.06.2022 року на суму 4500,00 грн. Отже, загальна сума витрат позивача на професійну правничу допомогу складає 10300,00 грн (5800,00 грн +4500,00 грн = 10300,00 грн). V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики (боргова розписка) від 07.06.2021 року у розмірі 1200 доларів США, а у задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити. При цьому відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн та судові витрати за професійну правничу допомогу у розмірі 10300,00 грн.

Outcome: partial