Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

21.02.2022 року позивач в особі свого представника звернувся до суду із заявою, в якій просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 23193,61 грн., що випливало із встановлення та належним чином не виконання з боку відповідача на користь позивача зобов`язань за відновлювальною кредитною лінією за договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 28 серпня 2018 року, з яких 19990,70 грн. - сума основної заборгованості, 3060,37 грн. - сума процентів за користування кредитом, 20,00 грн. - сума комісії, 4,61 грн. - сума нарахованої пені, 44,84 грн. - розмір 3% річних на суму простроченого основного боргу та 26,99 грн. - розмір 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів, а також сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 2481,00 грн. В обгрунтування позову було зазначено, що 28.08.2018 року між позивачем та відповідачем був укладений договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, який розміщений на інтернет-сторінці позивача, відповідно до умов якого відповідач погодився на встановлення йому відновлювальної кредитної лінії з максимальним розміром кредиту у розмірі 20000,00 грн. Відповідач отримав вказані кошти та використав їх. Однак через виникнення простроченої заборгованості з боку [PERSON] має місце неналежне виконання взятих ним на себе зобов`язань, що змушуэ позивача в особы свого представника звернутися до суду. Згідно вимог договору комплексного банківського обслуговування відповідач був зобов`язаний використати кредит за цільовим призначенням і своєчасно та в повному обсязі повернути суму кредиту, сплатити нараховані проценти та інші платежі, передбачені договором. Вимогами договору комплексного банківського обслуговування встановлений обов`язок відповідача сплачювати проценти у порядку та розмірах, визначених в заяві на встановлення відновлювальної кредитної лінії. Сплата процентів повинна відбуватися щомісячно до 25 числа кожного місяця. Окремо позивач в особі свого представника зазначив, що банк має право вимагати від клієнта дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, сплати комісійної винагороди та інших платежів, строк сплати яких не настав, у випадку невиконання чи неналежного виконання відповідачем зобов`язань щодо вчасного повернення кредиту, сплати процентів за користування ним тощо. Через те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання вищевказаного договору позивач змушений звернутися до суду із даною позовною заявою. Ухвалою судді від 11.05.2022 року провадження по справі було відкрито у спрощеному позовному провадженні, визначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, наданий відповідачу час для подання відзиву, справа призначена до розгляду за участі сторін по справі на 16.06.2022 року (а.с.55). Ухвалою суду від 16.06.2022 року розгляд справи було відкладено через неявку учасників справи без доказів їх належного повідомлення (а.с.59), зокрема неможливість повідомлення відповідача будь-яким шляхом, зокрема телефонограмою (телефон відсутній), електронною поштою (відсутня) або загальним поштовим зв`язком. Ухвалою суду про витребування доказів від 04.08.2022 року встановлено, що відповідач не перебуває в утворенихвідповідно до закону військових формуваннях України, у тому числі як мобілізована особа з 24 лютого 2022 року до теперішнього часу, та на підставі ч.7 ст.81 ЦПК України витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про можливий перетин кордону відповідачем та інформацію, чи не повертався відповідач в разі перетину кордону до держави Україна у період часу 24 лютого 2022 року і до часу підготовки відповіді, а також з Національної соціальної сервісної служби України інформацію з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб про можливе набуття статусу внутрішньо переміщеної особи відповідачем та вказати територіальний орган, в якому обліковується вказана особа, в разі, якщо вона має відповідний статус (а.с.78-79). Позивач про вказану ухвалу був інформований електронною поштою, зазначеною у позовній заяві, відповідач до отримання вказаних витребуваних документів у судове засідання 22.08.2022 року не викликався. Ухвалою суду від 22.08.2022 року провадження по справі було відкладено для забезпечення повторного виклику відповідача, який, як встановлено з відповідних відповідей Національної соціальної сервісної служби та Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України не є внутрішньо переміщеною особою та не перетинав державний кордон України після 24 лютого 2022 року (а.с.93). Позивач в особі свого уповноваженого працівника у судове засідання не прибув, надавши засобами поштового зв`язку заяву представниказадовіреністю С. Рябової, в якій просив судове засідання, призначене на 12.09.2022 року провести без участі представника позивача, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.99-100). Належним чином повідомлений відповідач у порядку п.4 ч.8 ст.128 та п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України (а.с.97-98) повторно (після судових засідань 16.06.2022 року та 01.08.2022 року) у судове засідання не прибув, причини неявки суду не повідомив, відзив не подавав. Тому суд у порядку статей 280 та 281 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу по суті на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення. Враховуючи, що сторони до суду не прибули, фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснюється. Вирішуючи справу по суті, суд виходить з наступних обставин. 28.08.2018 року між АТ «Ощадбанк» в особі філії - Харківського обласного управління та відповідачем [PERSON] був укладений договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до умов якого відповідач приєднався до нього, надавши власноруч підписану заяву про приєднання №512058221 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки)(а.с.11-15). Відповідно до п.п. 6.3 вказаної заяви між сторонами було погоджено розмір кредиту, який склав 20000,00 грн. та був наданий у формі відновлювальної кредитної лінії, максимальний розмір кредиту, який повинен був скласти 250000,00 грн.(двісті п`ятдесят тисяч грн.), строк кредитування, який повинен був скласти 60 місяців, тобто договір між сторонами діє до 28.08.2023 року. Інші особливості дії вказаного договору були зазначені у договору комплексного банківського обслуговування (а.с.7-10), яким визначалися порядок надання кредиту, порядок сплати процентів (до 25 числа кожного місяця), порядок дій у випадку неналежного виконання або невиконання умов договору комплексного банківського обслуговування відповідачем. Позивач кредит у формі відновлювальної кредитної лінії відповідачу надав, що підтверджується розрахунком заборгованості за основним боргом, процнтами, комісією та іншими платежами, наданими АТ «Ощадбанк» (а.с.16-19). Таким чином судом встановлено, що позивач кредитні кошти отримав та банку не повернув. Також судом встановлюється, що договір між сторонами продовжує діяти, а тому відповідач має сплачувати проценти за користування кредитними коштами, отриманими у позивача, розмір яких сторонами був погоджений, а відповідно відповідач взяв на себе зобов`язання їх сплачувати. Підсумовуючи викладене, вимоги позивача щодо стягнення 19990,70 грн.- загальної суми заборгованості та 3060,37 грн. - загальної суми процентів за користування кредитом, а всього в цій частині 23051,07 грн. підлягають задоволенню та стягненню з відповідача. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. На підставі ч.2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом ч.2 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника проценти від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відносно стягнення з відповідача заявленої вимоги щодо стягнення комісії у сумі 20,00 грн. суд зазначає наступне. Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. За змістом частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорів про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За змістом статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договору матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником. Оскільки обслуговування кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Позичальник сплачує відсотки за користування кредитними коштами. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) сформовано правовий висновок такого змісту: «Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику». Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. З огляду на зазначене, положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісії за обслуговування кредиту є нікчемними, оскільки суперечать положенням частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відносно вимог позивача про стягнення нарахованої пені у розмірі 4,61 грн., 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України на суму прострочення основного боргу у розмірі 44,84 грн., 3% річних на суму нарахованих та несплачених відсотків у розмірі 26,99 грн. та витрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом у розмірі 46,10 грн., суд зазначає, що усі вказані витрати відносять до штрафних санкцій, які пов`язані з невиконням відповідачем взятих на себе зобов`язань. В той же час задовольнити вимоги позивача в цій частині суд не може, виходячи з наступного. 15.03.2022 року був прийнятий Закон України №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дій норм на період дії воєнного стану», який набув чинності 17.03.2022 року, і який діяв на час відкриття провадження у справі. Вказаним законом доповнювався розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, а саме до вказаного розділу був внесений п.18, відповідно до якого: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Вказана норма є імперативною та не потребує доказуванню з боку відповідача. Таким чином, вимоги по стягненню нарахованої пені у розмірі 4,61 грн., 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України на суму прострочення основного боргу у розмірі 44,84 грн., 3% річних на суму нарахованих та несплачених відсотків у розмірі 26,99 грн. та витрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом у розмірі 46,10 грн., не можуть бути задоволенні, оскільки з 17 березня 2022 року діє норма, яка до 23.02.2022 року звільняє позичальників від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а після 24.02.2022 року вказана норма чітко вказує, що нарахування по ст.625 ЦК України взагалі підлягає списанню. Іфляційні витрати охоплюються диспозицією ч.2 ст.625 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача є обгрунтованими лише в частині стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування кредитом у загальному розмірі 23051,07 грн. В іншій частині позовних вимог позивачу слід відмовити. Щодо стягнення з відповідача заявлених судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору у розмірі 2481,00 грн., суд зазначає, що відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, в даній справі, враховуючи задоволення позовних вимог у розмірі 23051,07 грн., що становить 99% від первинно заявлених вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути 99% від сплаченого судового збору у розмірі 2481,00 грн., що становить 2456,19 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial