Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

Заявник звернувся до суду з даною заявою, просив встановити юридичний факт, а саме: визнати недостовірною та такою, що порочить його честь та гідність, поширену [INFO] на веб-сайті [INFO] у статті «[INFO]» інформацію, що стосується його. В обгрунтування заяви посилається на те, що [INFO] о 10.00 год. у відкритому доступі в мережі Інтернет на веб-сайті [INFO] була опублікована вищевказана стаття. Особу у статті було ідентифіковано шляхом неодноразового використання його прізвища та імені, а також фотографій із його зображенням, у зв`язку із чим відсутні жодні сумніви відносно того, що інформація, яка міститься у публікації, є інформацією саме щодо нього. За наведеними в статті твердженнями він є власником «Комерційного індустріального банку» та має паспорт і громадянство Російської Федерації. Крім цього, в публікації стверджується про встановлені СБУ факти його протиправної діяльності, яка полягає у співпраці з представниками та органами влади РФ після тимчасової окупації території АР Крим, а також про захоплення ним рейдерським шляхом заводу «АТЕК» та про внесення ним недостовірних відомостей в декларації про його доходи. Однак, поширена про нього інформація є недостовірною в повному обсязі як така, що не відповідає дійсності та викладена неправдиво. Поширена недостовірна інформація стосовно нього грубо порушує його особисте немайнове право на повагу до честі і гідності, оскільки перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати таке немайнове право, зокрема, мати репутацію чесної і гідної людини, яка не вчиняла протиправних дій та дотримується у своєму життя загально прийнятих норм поведінки і моралі. Відсутня можливість достовірно встановити автора публікації та власника веб-сайту [INFO], а отже особи, які поширили недостовірну інформацію щодо нього, невідомі. За таких обставин наявні всі передбачені законом підстави для захисту порушеного його особистого немайнового права шляхом встановлення юридичного факту недостовірності поширеної про нього інформації та її спростування. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями дана справа була розподілена судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 23.08.2022 було відкрито провадження у вказаній справі та справу призначено до розгляду в порядку окремого провадження на 15.09.2022 о 15 год. 00 хв. В судовому засіданні представник заявника підтримала заяву та просила задовольнити. Суд, вислухавши представника заявника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] о 10.00 год в мережі Інтернет на веб-сайті [INFO] була розміщена стаття під назвою «[INFO]», автором якої зазначена [PERSON]. Стаття містить в собі ряд наступних висловлювань щодо [PERSON] , а саме: 1)«российскому собственнику принадлежит небольшой «Коммерческий индустриальный банк», также известный как ComlnBank. …им владеет …крымский бизнесмен с российским паспортом [PERSON].»; 2)«нет никаких сомнений, что банком «КиБ» до сих пор владеет [PERSON], гражданин РФ.»; 3)«СБУ выяснила, что бизнесмен после аннексии продолжил вести бизнес на оккупированном полуострове, уплачивая налоги в бюджет РФ.»; 4)«СБУ же обвинила [PERSON] в том, что под его непосредственным руководством в Крыму строилось жилье, часть из которого предназначена для бесплатного предоставления сотрудникам ФСБ России и Министерства внутренних дел России. Речь идет о так называемом «Городке Мира», который принадлежащая [PERSON] компания «Карбон-Строй» возводила в окрестностях Симферополя.»; 5) «[PERSON] ранее действовал аналогично, когда рейдерил киевский завод «АТЕК».»; 6) «ему пришлось обманывать Нацбанк при покупке. Юрист, нанятый [PERSON] для оформления покупки банка, в пакете документов для НБУ подал сфальсифицированную декларацию, которая говорила, что источником средств для покупки банка является продажа монет уже мертвому лицу, купленных в уже мертвого лица, а сделку оформлял уже мертвый сотрудник налоговой службы.». Відповідно до висновку експерта Державного підприємства «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» від 11.08.2022 №056/89, складеного за результатами проведення семантико-текстуальної експертизи, стаття під вищевказаною назвою містить інформацію про те, що [PERSON] володіє Акціонерним товариством «Комерційний Індустріальний банк», керував будівництвом житла на території тимчасово окупованої АР Крим та сплачував податки до бюджету Російської Федерації; рейдерським шляхом захопив завод «АТЕК»; при покупці фінансової установи обманув Нацбанк і вніс через найнятого ним юриста недостовірні відомості в декларацію про свої доходи; має паспорт та громадянство Російської Федерації. Викладені в статті висловлювання щодо цього виражені у формі фактологічних тверджень. Крім того, вказана стаття у зазначених висловлюваннях містить негативну інформацію про [PERSON] і може бути принизливою для його честі і гідності й завдавати шкоди його діловій репутації. Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності, що задекларовано в ст. ст. 3, 28 Основного закону. Статтею 68 Конституції встановлено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно зі ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Аналогічні положення містяться й у міжнародних актах з прав людини. Зокрема, у статті 12 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948р. встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання в його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Міжнародним пактом про громадянські і політичні права ООН від 16.12.1966 р. встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканість його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь та репутацію (п.1 ст.17). Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Статтею 297 ЦК України закріплено право фізичної особи на повагу до її гідності та честі. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно положень ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації, може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Судом встановлено, що поширена інформація в наведеній статті, стосується безпосередньо позивача, про що свідчить згадування його прізвища та імені в цій статті. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. В рішенні Європейського суду з прав людини «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання, поглядів, припущень не підлягає доведенню. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Статтею 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. В статті відсутні особисті погляди автора чи критичні висловлювання, гіперболи, алегорії, сатира, або припущення, він наводить в статті як факти, а тому це є твердження, що підтверджується також висновком вищевказаної експертизи. Між тим, викладена в статті у стверджувальній формі інформація відносно заявника спростовуються доказами, наданими останнім. Так, банки у відповідності до п.1 ст.1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» віднесено до фінансових установ, відомості про структуру власності яких згідно з ч.7 ст. 9 цього Закону оприлюднюються Національним банком України на сторонці офіційного інтернет-представництва НБУ. Як вбачається з відомостей, що містяться на сторінці офіційного Інтернет-представництва НБУ, єдиним акціонером та власником 100% акцій АТ «Комерційний Індустріальний банк» є громадянин Британії [PERSON] . Аналогічні відомості містяться також в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України. Отже, офіційні відомості свідчать про невідповідність дійсності поширеної інформації щодо володіння заявником названим банком. Як слідує з наведеного вище, згідно поширеної інформації (твердження №№3-4) протиправна діяльність заявника, факти якої були встановлені СБУ, полягала, зокрема, у керівництві будівництвом житла, призначеного для безоплатного надання працівникам ФСБ та МВС РФ, на території АР Крим, яка є тимчасово окупованою територією України відповідно до положень ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Таким чином, в публікації стверджується про вчинення заявником кримінального порушення, а саме: фінансування дій, вчинених з метою насильницької зміни меж території або державного кордону України, відповідальність за яке передбачена ст.110-2 КК України. Також в статті стверджується про те, що протиправна діяльність [PERSON] полягає у захопленні рейдерським шляхом заводу «АТЕК» (твердження №5). Поняття рейдерство чинним кримінальним законодавством України не передбачене. В загальновідомому розумінні в Україні рейдерством вважаються злочинні дії осіб з метою набуття права власності на чуже майно шляхом використання корупційних зв`язків, підробки документів, силового захвату підприємств, шахрайства тощо. У Кримінальному кодексі України передбачені статті, які не містять поняття рейдерства, але можуть бути його складовими частинами, а саме: стаття 205-1 (підроблення документів, які подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи та фізичних осіб - підприємців); стаття 206 (протидія законній господарській діяльності); стаття 206-2 (протиправне заволодіння майном підприємства, установи, організації); стаття 219 (доведення до банкрутства). Крім того, в публікації міститься інформація про внесення заявником недостовірних відомостей у свої декларації про доходи, які в подальшому були надані до НБУ для підтвердження джерела походження коштів (твердження №6). Згідно з Приміткою до ст. 358 КК України декларація про доходи фізичної особи, як документ, що містить зафіксовану на матеріальному носії інформацію, яка підтверджує певні події та факти, які здатні спричинити наслідки правового характеру, є офіційним документом, за підроблення якого встановлено кримінальну відповідальність вказаною статтею. Між тим, дана інформація порушує принцип презумпцію невинуватості, гарантований положеннями ст.62 Конституції України, ч.2 ст.2 КК України, ст.17 КПК України, за яким вчинення особою злочину може бути встановлено виключно обвинувальним вироком суду. Ухвалюючи рішення в справі про захист честі, гідності чи ділової репутації публічної особи, суд також повинен дотримуватись основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості ( правовий висновок Верховного Суду України від 29.11.2017 у справі №6-639цс17). Разом з тим, публікація не містить жодного посилання на вирок суду, яким встановлена вина заявника у скоєнні вищевказаних кримінальних правопорушень, доказів щодо цього матеріали справи не містять. В той же час вищевикладена в статті інформація спростовується листом Департаменту інформатизації МВС України №318А3/16 від 15.07.2022. Таким чином, у судовому засіданні достеменно встановлено, що вироків суду відносно заявника про вчинення ним дій, які підпадають під ознаки кримінального правопорушення, немає. При цьому суд вважає за необхідне зазначити на те, що, дійсно, 28.04.2016 органом досудового розслідування в рамках кримінального провадження №22016000000000014 було повідомлено [PERSON] про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.110-2 КК України. Дану підозру 26.07.2016 було змінено та повідомлено заявнику про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14, ч.3 ст.110-2 КК України, тобто готування фінансування дій, вчинених з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України. Однак, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 02.09.2016, яка була залишена без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23.12.2016 та є чинною, заявника, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14, ч.3 ст.110-2 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ч.5 ст.110-2 КК України, а кримінальне провадження №22016000000000014 - закрито. Як було встановлено судом, інкриміновані заявнику дії полягали в організації перереєстрації на території тимчасово окупованої території АР Крим підконтрольних йому суб`єктів господарювання, здійсненні управлінських функцій щодо керівництва їх діяльністю, а також надані вказівки щодо направлення листа на ім`я Прем`єр-Міністра РФ Медвєдєва Д.Д. від ТОВ «Рич Плюс» із пропозиціями щодо будівництва житлового комплексу «Город Мира» й гарантіями безоплатної передачі 10% площі проекту незаконним органам РФ та пропозиціями послуг із будівництва житла для ФСБ РФ та МВС РФ. При цьому, як зазначено в ухвалі, склад інших кримінальних правопорушень в діях [PERSON] встановлено не було. Таким чином, у здійсненні керівництва будівництвом компанією «Карбон-Строй» житлового комплексу «Город Мира» заявник не звинувачувався та фактів сплати заявником податків до бюджету РФ за результатами господарської діяльності на території тимчасово окупованої АР Крим СБУ встановлено не було. Стосовно тверджень внесення заявником недостовірних відомостей в декларації про доходи суд зауважує на наступне. В матеріалах справи наявні декларації про доходи за 2009-2011 роки, подані заявником до податкової інспекції за місцем реєстрації, а саме: до ДПС у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві, що також підтверджується довідками про подані декларації про майновий стан і доходи (про сплату податку на доходи фізичних осіб та про відсутність податкових зобов`язань з даного податку). При цьому відсутність правових наслідків подання зазначених декларацій, які б об`єктивно встановлювали недостовірність зазначених в них відомостей, додатково підтверджує невідповідність дійсності поширеної інформації в цій частині. Відносно інформації, викладеної в статті, щодо наявності у заявника паспорту та громадянства Російської Федерації суд вважає за необхідне зазначити на те, що [PERSON] є громадянином України, що підтверджується відповідним паспортом, виданим на його ім`я, та вказаною вище ухвалою суду, якою за результатами розгляду матеріалів кримінального провадження останнього звільнено від кримінальної відповідальності саме як громадянина України. В той же час наявне в публікації фотозображення документу з ознаками паспорту громадянина РФ із даними заявника суд не може прийняти до уваги, як доказ на підтвердження наявності у нього паспорту та громадянства РФ, оскільки походження його невідоме, а також у відповідності до п.1 ч.2 ст.2 Положення про прикордонний режим, затвердженого Постановою КМУ №1147 від 27.07.1998, документом, що посвідчує особу іноземців є національний паспорт або документ, що його замінює. Тобто наявність у [PERSON] громадянства РФ можливо підтвердити виключно оригіналом виданого йому відповідного паспорта чи документа, який його замінює, або їх належним чином посвідченими копіями, що заперечується заявником, а докази щодо зворотного відсутні. Крім того, наявність у громадянина України громадянства іншої держави суперечить загальним засадам, передбаченим ст.4 Конституції України, ст.2 ЗУ «Про громадянство України» відповідно до яких в України існує єдине громадянство. Даних щодо припинення громадянства України [PERSON] відповідно до ст.17 вказаного Закону в статті не наводиться і доказів щодо цього не надається. Відповідно до ч.2 ст.302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело. Судом було встановлено, що розповсюджена інформацію не є оціночними судженнями в розумінні ст. 47-1 Закону України "Про інформацію", оскільки мають місце конкретні твердження, які не відповідають дійсності та порочать честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] . Згідно ч.6 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист честі, гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності, або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені); негативною слід вважати інформацію , в якій стверджується про порушення особою, зокрема норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації. Відповідно до ч.ч.1, 2 п.4 зазначеної Постанови чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що інформація, викладена в статті щодо заявника, є недостовірною в повному обсязі, як така, що не відповідає дійсності та викладена неправдиво. Крім того, з урахуванням норм чинного законодавства поширена інформація щодо нього має негативний характер, оскільки формує, зокрема, в суспільстві у цілому та серед його знайомих думку про нього, як про особу, яка вчиняє протиправні дії, не дотримується у своєму житті загальноприйнятих норм поведінки і моралі, що безумовно впливає на відношення до нього, як до особистості. У відповідності до ч.3 ст.297 ЦК України фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до п.12 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту. Поняття сайту визначено в ст. 1 Закону України «Про авторське право та суміжні права» ( в редакції від 26.04.2017): веб-сайт - це сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, інших об`єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту (або) облікового запису власника цього веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом. В якості автора розміщеної на веб-сайті [INFO] Публікації зазначена [PERSON] . Однак, будь-яка інформація, що надає можливість ідентифікувати особу автора, на веб-сайті відсутня. Дані особи не були отримані при звернені представника заявника до Національного антикорупційного порталу «АНТИКОР», у зв`язку з відсутністю НАП «АНТИКОР» за вказаною на веб-сайті адресою. Також не виявилося можливим отримати інформацію щодо персональних даних автора Публікації шляхом звернення до Державної міграційної служби України та Національної спілки журналістів України. Викладене підтверджується адвокатськими запитами, відповіддю ДМС України та роздруківкою з сайту АТ «Укрпошта». Реєстраційні дані доменного імені [INFO] на сторінках сайту не містять також відомостей і про власника веб-сайту. Згідно довідки ДП «Центр компетенції адресного простору мережф Інтернет» від 19.07.2022 №76/2022-Д реєстрантом доменного імені [INFO] є Теkа-Group Foundatoin, до створення та функціонування сайту може мати відношення [PERSON] , який є лише ймовірним власником веб-сайту. За таких обставин неможливо достовірно встановити автора Публікації та власника веб-сайту, а відтак особи, які поширили недостовірну інформацію щодо заявника, невідомі. Відповідно до абз. 3 ч.4 ст.277 ЦК України у разі, якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Згідно з положеннями абз. 1 п.13 Постанови Пленуму ВСУ у випадку поширення інформації в мережі Інтернет особою, яку неможливо ідентифікувати, суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження. У відповідності до абз.2 п.24 вказаної Постанови у разі, якщо суд ухвалює рішення про спростування поширеної інформації, то у судовому рішенні суд може викласти текст спростування інформації. Виходячи з викладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, суд вважає, що заявником доведено , що оприлюднена в мережі Інтернет інформація, є недостовірною та такою що порочить честь, гідність, та підлягає спростуванню, а тому заяву наявні правові підстави для задоволення заяви.

Outcome: approved