Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на спадкове майно, яким є квартира [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що після смерті [PERSON] , яка доводилась їй бабою, відкрилась спадщина на вказану квартиру, яка знаходиться в будинку ЖБК «Транзистор» та яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 03.04.2002. Позивач, будучи спадкоємцем до майна померлої за законом, звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та про видачу відповідного свідоцтва, однак у цьому їй було відмовлено у зв`язку із ненаданням нею документів, що підтверджують фактичне прийняття нею спадщини після смерті спадкодавця та пропуском встановленого статтею 1270 ЦК України строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позивач зазначає, що на момент смерті її баби [PERSON] 29.11.2010 вона була неповнолітньою та була зареєстрована разом із нею у вказаній квартирі, за адресою [ADDRESS] . Крім того, остання була її опікуном, оскільки мати позивача - відповідача по справі [PERSON] позбавлено відносно неї батьківських прав згідно з рішенням суду. Таким чином, в силу ч.4 ст. 1268 ЦК України вона вважається такою, що прийняла спадщину [PERSON] . При цьому інші спадкоємці, які б мали бажання прийняти вказане спадкове майно, відсутні, оскільки мати позивача на таке спадкове майно не претендує, крім того, нею було пропущено встановлений законом строк для прийняття спадщини, а син спадкодавця [PERSON] , який міг бути потенційним спадкодавцем, помер [INFO] . Враховуючи наведене, вказуючи на неможливість оформлення своїх спадкових прав у позасудовому порядку, позивач просить задовольнити її вимоги. Ухвалою судді від 26.01.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, третій особі - письмових пояснень по суті спору. Ухвалою суду від 25.02.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач у встановлений судом строк без поважних причин відзив на позов не надав, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч.8 ст. 178 ЦПК України. Ухвалою суду від 05.07.2022 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. На виконання ухвали суду 15.08.2022 від позивача надійшла до суду заява про усунення недоліків позовної заяви разом із відповідними додатками. Ухвалою суду від 16.08.2022 продовжено судовий розгляд справи. У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій підтримали позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві, а також просили стягнути з відповідача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, зі змісту якої також вбачається, що позовні вимоги вона визнає та не заперечує щодо їх задоволення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Письмових пояснень по суті спору він не надав. З огляду на наведене суд вважає за можливе проводити судовий розгляд за відсутності учасників справи. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Частиною першою статті другої ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яким є квартира, що знаходиться в будинку ЖБК «Транзистор», за адресою [ADDRESS] . Вказана квартира належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 03.04.2002, на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення №383-С від 21.03.2002. Наявними у справі документами також підтверджується, що померла [PERSON] була бабою позивача [PERSON] та матір`ю відповідача [PERSON] , яка, у свою чергу, є матір`ю позивача. Встановлено також, що позивач звернулася до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори з метою оформлення своїх спадкових справ після смерті баби [PERSON] , однак постановою державного нотаріуса Іваненко Р.С. №1910/02-32 від 30.05.2018 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] зв`язку із ненаданням документів, що підтверджують фактичне прийняття нею спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] та пропуском встановленого статтею 1270 ЦК України строку для подання заяви про прийняття спадщини. Наведена обставина стала підставою для звернення позивача до суду із даним позовом. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст. 1270, 1272 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом вказаного строку не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Згідно з п.п. 4.15 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Відповідно до п. 3 глави 7 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. Судом встановлено, що позивач звернулася до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке увійшло до складу спадщини померлої [PERSON] , однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва з підстав ненадання нею документів, що підтверджують факт прийняття спадщини та у зв`язку з пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини. Разом із цим, вирішуючи обґрунтованість доводів позивача, наведених в обґрунтування позовних вимог, судом встановлено, що на момент смерті [PERSON] , тобто [INFO] , позивач [PERSON] була неповнолітньою, оскільки вона народилася [INFO] , тобто на той час їй виповнилося повних 16 років. У відповідності до ч.4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Крім того, як з`ясовано судом із наявних у справі документів, згідно з розпорядженням голови Шевченківської районної державної адміністрації міста Києва №1607 від 26.11.1998 [PERSON] було призначено опікуном неповнолітньої [PERSON] , оскільки мати останньої - [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно неї згідно рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20.10.1998. При цьому, зі змісту вказаного рішення суду також вбачається, що [PERSON] є одинокою матір`ю. В подальшому, у зв`язку з реєстрацією шлюбу із [PERSON] 18.03.2011, [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] », що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, копія якого наявна в матеріалах справи. Довідками ЖБК «Транзистор» №151 та №152 від 27.11.2012, №116 від 12.11.2013, №74 від 22.07.2014 підтверджується, що [PERSON] була постійно зареєстрована та проживала разом із [PERSON] до моменту її смерті [INFO] у квартирі [ADDRESS] . Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №8031-1563611-2018 від 25.04.2018 підтверджується місце реєстрації позивача [PERSON] за вказаною адресою. Таким чином, із урахуванням вищевстановлених обставин, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що в силу ч.4 ст. 1268 ЦК України вона вважається такою, що прийняла спадщину [PERSON] . Крім того, судом встановлено, що єдиним спадкоємцем до майна померлої, крім позивача, є мати останньої - відповідач по справі [PERSON] , оскільки син померлої [PERSON] , який міг би претендувати на спадкове майно, помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть № [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації смерті у місті Києві. Наявними у справі документами також підтверджується, що [PERSON] 30.05.2018 зверталася до державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори з метою оформлення своїх спадкових прав після смерті [PERSON] , однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину згідно з постановою нотаріуса №1910/02-31 від 30.05.2018. При цьому в ході судового розгляду судом також встановлено, що [PERSON] не претендує на спадкове майно [PERSON] , яким є квартира [ADDRESS] , про що вона заявила у своїй заяві, поданій до суду 07.02.2022. Сумнівів щодо добровільності визнання позову відповідачем у суду немає. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи вищевикладене, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності,

Outcome: approved