Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

у січні 2022 року позивач [PERSON] , через свого представника адвоката Шеремет М.П., звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, у якому просить стягнути з відповідача в сумі 3048,82 доларів США, з яких 3000 доларів основного боргу та 48,82 центи - 3 % річних згідно ст. 625 ЦПК України. На мотивування заявлених позовних вимог вказує, що 17 травня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким позивач передав в борг грошову суму в розмірі 3000 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути борг у строк до 06 липня 2021 року. Розпискою від 27.05.2021 року підтверджується, що відповідач отримав борг від позивача кошти в іноземній валюті у сумі 3000 доларів США та зобов`язався повернути у строк з 01 по 06 липня 2021 року. Всупереч взятих на себе зобов`язань, відповідач грошові кошти не повернув, на момент подання цього позову заборгованість становить 3000 доларів США. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Боржник зобов`язаний виконати своє зобов`язання, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також плати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи Поговором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, на думку позивача не суперечить чинному законодавству України. Аналогічна правова позиція була викладена в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 587/2372/19, Верховним Судом України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 та Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц. Позивач просить стягнути кошти саме в іноземній валюті - доларах США. Щодо стягнення 3% річних то відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц у якій Велика Палата Верховного Суду відступила від попереднього правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 308/3824/16-ц зазначено, що «передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.» Розрахунок здійснюється за формулою: сума 3% річних = С х 3 х Д : 365: 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. За період прострочення грошового зобов`язання відповідачем з 07.07.2021 по 20.01.2022, тобто 198 календарних днів становить:3000 х 3 % х 198 : 365 : 100= 48,82 доларів США Позивач вказує, що ним неодноразово в телефонних розмовах повідомлялось відповідачу про необхідність виконання своїх зобов`язань, однак у відповідь останній жодних дій на виконання зобов`язань не вчиняв. З метою досудового врегулювання спору представником позивача було направлено відповідачу претензії-вимоги про повернення грошових коштів вих. № 24/12-2021 р. від 24.12.2021 р. та вих. № 05/01-2022 від 05.01.2022 р. за всіма відомими адресами місцезнаходження відповідача. Претензію від № 24/12-2021 від 24.12.2021 р. відповідачем не було отримано та повернуто у зв`язку з закінченням терміну зберігання відповідно до відомостей, які містяться в мережі Інтернет на офіційному сайті УДППЗ «УКРПОШТА » за посиланням https://track.ukrposhta.ua/trackingJUA.html при пошуковому запиті за ідентифікатором вказаним на листі. Претензію вих. №05/01-2022 від 05.01.2022, яку було направлено за адресою [ADDRESS] , було отримано особисто відповідачем 08.01.2021 р., що підтверджується відомостями, які містяться в мережі Інтернет на офіційному сайті УДППЗ «УКРПОШТА» за посиланням https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html при пошуковому запиті за ідентифікатором вказаним на листі та повідомленням про вручення поштового відправлення. Проте, всупереч тому, що відповідач отримав особисто вимогу до теперішнього часу суму позики не було повернуто. Позивач вказує що ним понесені витрати по оплаті судового збору та очікується понесення витрат на професійну допомогу, яка орієнтовно становить 7000 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 03.05.2022 року відкрито провадження у справі та призначений розгляд у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін на 01.06.2022 року.(а.с.37). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 01.06.2022 року з метою належного повідомлення сторін та надання можливості реалізації права сторін на подання заяв по суті справи судовий розгляд був відкладений на 08.09.2022 року. Копія ухвали суду була направлена за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача зазначеному у довідці про реєстрацію місця проживання відповідача на а.с.27. Відповідач своїм правом надати відзив на позов не скористався. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідно до частини 1 статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що 17 травня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким позивач передав в борг грошову суму в розмірі 3000 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути борг у строк до 06 липня 2021 року. Розпискою від 27.05.2021 року підтверджується, що відповідач отримав борг від позивача, кошти в іноземній валюті у сумі 3000 доларів США та зобов`язався повернути у строк з 01 по 06 липня 2021 року.(а.с.16). Всупереч взятих на себе зобов`язань, відповідач грошові кошти не повернув та на момент подання цього позову заборгованість становить 3000 доларів США. З метою досудового врегулювання спору представником позивача було направлено відповідачу претензії-вимоги про повернення грошових коштів вих. № 24/12-2021 р. від 24.12.2021 р. та вих. № 05/01-2022 від 05.01.2022 р. за всіма відомими адресами місцезнаходження відповідача. Претензію вих. №05/01-2022 від 05.01.2022 року, було отримано особисто відповідачем 08.01.2021 р., що підтверджується відомостей, які містяться в мережі Інтернет на офіційному сайті УДППЗ «УКРПОШТА » за посиланням https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html при пошуковому запиті за ідентифікатором вказаним на листі та повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с.9-10, 14). Проте, всупереч тому, що відповідач отримав особисто вимогу про повернення боргу до теперішнього часу відповідачем суму позики позивачу не повернуто. Відповідно до п. 3 ст. 3, ст. ст. 6, 626 та 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно дост. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцеві визначеної суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені законом. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 року у справі №761/12665/14-ц зазначила, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Таким чином, при визначенні зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню. Таким чином, зазначення у резолютивній частині рішення еквіваленту стягнутої суми в судовому рішенні в національній валюті не буде відповідати вказаним положенням, оскільки буде відображати еквівалент суми боргу не на момент виконання зобов`язання, а на момент ухвалення судового рішення. Враховуючи наведене, суд вважає, що оскільки відповідач отримав позику у іноземній валюті, тому до стягнення з нього підлягає сума позики, виражена у валюті зобов`язання - доларах США. Щодо стягнення 3% річних то відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від попереднього правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року у справі № 308/3824/16-ц зазначивши, що «передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.». Суд погоджується з наведеним позивачем у позовній заяві розрахунком суми 3% річних за період прострочення грошового зобов`язання відповідачем з 07.07.2021 року по 20.01.2022 року який становить 48,82 доларів США. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору, сплачена позивачем при зверненні до суду в розмірі 992 грн.40 коп. (а.с.8, 26). Доказів на підтвердження витрат які позивач очікував понести на професійну правничу допомогу позивач суду не надав. На підставі викладеного,

Outcome: approved