Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-08 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому, згідно уточненої редакції позовної заяви просила суд встановити факт її проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини з [PERSON] , з січня 1998 року по червень 2015 року; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з січня 1998 року вона почала проживати з відповідачем однією сім`єю як чоловік та дружина.\~ [INFO] у них народився син [PERSON] . У серпні 2007 року вони за спільні кошти придбали житловий будинок [ADDRESS] , право власності зареєстрували за відповідачем. Під час укладання цього договору позивач надавала нотаріально посвідчену згоду на придбання будинку у зв`язку з тим, що була у фактичних шлюбних відносинах з покупцем [PERSON] . У вказаний період вони мали спільні права та обов`язки, вели спільне господарство, мали спільний бюджет і за взаємною згодою розпоряджалися ним. У 2015 році вони розірвали відносини, позивач почала проживати окремо. У 2018 році позивач звернулася до відповідача з проханням про поділ майна у позасудовому порядку. Оскільки такі прохання відповідач залишив без відповіді, вона змушена звернутися\~ до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 03 травня 2018 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 19 лютого 2019 року закрито підготовче провадження. Ухвалою від 17 листопада 2021 року задоволено заяву про самовідвід судді Городецького Д.І. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу справ від 22.11.2021, для розгляду зазначеної справи визначено суддю Оладенко О.С. Ухвалою суду від 23 листопада 2021 року справу прийнято до провадження, за відсутності підстав для повторного проведення підготовчого засідання, призначено судове засідання. У судовому засіданні, яке відбулося 31.08.2022 позивач [PERSON] пояснила, що з 1998 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, мають спільного сина. За час проживання однією сім`єю придбали спірний будинок. Стосунки вони припинили через побутові проблеми, відповідач створив іншу сім`ю. Проте до 2016 року вона проживала у спірному будинку, після чого періодично відвідувала будинок, там залишався їх син. Приблизно у 2018 році відповідач забрав ключі від будинку та перестав пускати до будинку. До цього перешкод у користуванні будинком вона не мала. Позивач після припинення шлюбних відносин вважала себе співвласницею будинку, оскільки під час укладення угоди про його придбання вона надавала згоду на вчинення правочину. У 2018 році позивач звернулася до відповідача з проханням поділити спільне майно, проте відповіді не отримала, через що була змушена звернутися до суду. Представник позивача у судовому засіданні просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. У судовому засіданні, яке відбулося 31.08.2022, відповідач [PERSON] пояснив, що дійсно з 1998 року перебував з позивачкою у фактичних шлюбних відносинах, мають спільного сина. Проте такі відносини вони припинили у 2012 році. Після припинення сімейних відносин позивач користувалася спірним будинком до 2013 року. Будинок придбано за його особисті кошти, оскільки він продав належну йому квартиру у Якутії, а за кошти від продажу придбав квартиру у м.Новомосковську, право власності на яку оформили на його матір [PERSON] . Після цього, квартиру у м.Новомосковську продали, а за отримані кошти придбали спірний будинок. Представник відповідача у судовому засіданні просив у позові відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Вважає, що про порушення свого права позивач дізналася з моменту укладення договору купівлі-продажу спірного будинку, оскільки в ньому позивач не значиться покупцем. Також вважав пропущеним строк позовної давності з тієї причини, що шлюбні відносини між сторонами припинені у 2012 році, натомість до суду з позовом позивач звернулася у 2018 році. Суд, вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З січня 1998 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах. Вказана обставина не заперечується сторонами, а також підтверджується дослідженими судом доказами. За час спільного проживання позивача та відповідача, як чоловіка та жінки, у них народився син [PERSON] , [INFO] (а.с.8). 14 серпня 2007 року, між [PERSON] , як продавцем з однієї сторони та відповідачем [PERSON] , як покупцем з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . (а.с.65). Під час укладання зазначеного договору, відповідачем подано нотаріально посвідчену заяву, у якій він підтверджує факт шлюбних відносин з [PERSON] з січня 1998 року (а.с.69). З копії паспорта позивача вбачається, що місце проживання позивача зареєстровано у спірному будинку з 02 жовтня 2007 року (а.с.7). Відомостей про зняття з реєстрації позивача за вказаною адресою матеріали справи не містять. В свою чергу позивач [PERSON] під час укладання зазначеного договору, надала нотаріально посвідчену заяву у якій підтвердила факт шлюбних відносин з [PERSON] з січня 1998 року та надала згоду чоловікові [PERSON] на купівлю житлового будинку, розташованого за вищезазначеною адресою (а.с.70). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є матір`ю відповідача. Її син проживав однією сім`єю з [PERSON] до 2012 року, після чого створив іншу сім`ю із [PERSON] . Стосовно джерел придбання спірного будинку їй відомо, що син продав квартиру у Якутії, а за кошти від продажу придбав квартиру у м.Новомосковську, право власності на яку оформили на неї. У цій квартирі спочатку проживали позивач і відповідач, але після народження спільної дитини, вони вирішили придбати будинок. У зв`язку з цим квартиру продали, а на отримані кошти придбали будинок. Вона лише формально була власником квартири, оскільки квартира придбана з особисті кошти сина. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що перебуває з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах з 2013 року. Почали проживати разом з кінця 2013 року у належній їй квартирі. З 2013 року у будинку по [ADDRESS] проживала донька відповідача від першого шлюбу. У 2013 році позивач у цьому будинку не проживала, а проживала у гуртожитку. Зі слів відповідача їй відомо, що будинок придбали за гроші від продажу квартири. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є батьком позивача.\~ Сторони проживали як чоловік та жінка. При придбанні спірного будинку у позивача та відповідача не вистачало коштів, а тому він допомагав матеріально. У нього були заощадження після заробітків на Півночі у 90-х роках. Крім того, продали будинок бабусі, щоб допомогти дітям у придбанні житла. Коли давали кошти на будинок не пам`ятає, це була сума приблизно 20000 доларів США.\~ Таким чином, факт проживання позивача та відповідача як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з січня 1998 року підтверджується дослідженими судом доказами. Стосовно кінцевої дати проживання однією сім`єю, позивач посилалася на те, що таке проживання мало місце до червня 2015 року, натомість відповідач стверджував, що припинення шлюбних відносин відбулося у 2012 році. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні пояснили, що сторони проживали разом до 2012 року, без вказівки на місяць. Оцінюючи зазначені показання, суд враховує, що вказані свідки перебувають у родинних відносинах з відповідачем. Проте, показання свідків не спростовані жодним іншим належним та допустимим доказом. Натомість, факт проживання сторін як чоловіка та жінки до червня 2015 року ґрунтується виключно на твердженнях позивача та не підтверджено іншими доказами.\~ Відтак, суд вважає встановленою ту обставину, що сторони проживали як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу до грудня 2012 року. Правовідносини сторін щодо набуття права спільної сумісної власності, часток кожного у спільному майні подружжя та щодо прав на захист порушеного права регулюється як нормами Кодексу законів про шлюб та сім`ю, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, так і нормами Сімейного кодексу 2004 року, який діє на час виникнення спору та регулює умови та порядок поділу (визначення часток) майна. Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. У статті 44 КпШС України вказано, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Таким чином, норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС України (січень 1998 року) не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у зазначений [PERSON] період. Відповідно до частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. За приписами частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У постанові Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 163/754/17 зазначено, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), оскільки КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.\~ Враховуючи наведені положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини, позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки підлягають частковому задоволенню за період з 01 січня 2004 року до грудня 2012 року. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. До коштів, які належали подружжю (їй/йому) особисто відносяться: набуті до шлюбу; одержані під час шлюбу, але як премії, нагороди, які один із подружжя одержав за особисті заслуги; як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала одному із подружжя, а також як відшкодування завданої йому моральної шкоди; як страхові суми, одержані одним із подружжя за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю; одержані під час шлюбу, але на підставі договору дарування, в порядку спадкування; одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало одному із подружжя на праві особистої приватної власності. Зокрема, кошти, одержані від реалізації спадкового майна, або майна, яке належало одному із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю цього подружжя, навіть якщо б вони були внесені в банк або іншу фінансову установу під час шлюбу. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Так, відповідач заперечуючи факт спільної сумісної власності на будинок стверджував, що його придбано за його особисті кошти. На підтвердження вказаних доводів суду надано договір купівлі продажу квартири за адресою: [ADDRESS] від 04 квітня 1998 року (а.с.77), у якому відповідач вказаний продавцем, а також договір від 26 серпня 1998 року, за яким мати позивача [PERSON] придбала квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.78). Свідок [PERSON] стверджувала, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] придбана за кошти [PERSON] від продажу квартири у м.Якутськ. Після продажу квартири у м.Новомосковську Дніпропетровської області усі кошти витрачено на придбання спірного будинку. Оцінюючи зазначені показання, суд враховує, що свідок відповідачу доводиться рідною матір`ю. Разом з тим, враховуючи, що квартиру у м.Якутську відповідачем продано у квітні 1998 року, а квартиру у м.Новомосковську Дніпропетровської області придбано у серпні 1998 року, суд не вбачає підстав ставити під сумнів показання зазначеного свідка. На підставі договору від 10 серпня 2007 року [PERSON] продала квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] за 30317 грн. (а.с.63). Через чотири дні 14 серпня 2007 року придбано спірний житловий будинок за 82743 грн. (а.с.65). З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачем частково спростовано презумпцію права спільної сумісної власності на будинок, оскільки з витрачених на його придбання 82743 грн. частина коштів у сумі 30317 грн. були особистою власністю відповідача. Як встановлено у ч.7 ст.57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Доводи відповідача про те, що квартиру продали дорожче, ніж придбали будинок, належними та допустимими доказами не підтверджено. Доводи позивача про те, що частину коштів на будинок їй надавалися батьками суд не приймає. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Виключно показаннями свідка факт передачі грошових коштів батьками позивача для придбання спірного будинку без наявності письмових доказів не може бути встановлено. Крім того, свідок [PERSON] вказував про те, що кошти доньці надавав у 90х роках, натомість спірний будинок придбано у 2007 році. Відтак, суд вважає, що спільна сумісна власність спірного будинку становила 52426 грн., що складає 63,36% від загальної вартості будинку. Виходячи з засад рівності часток у праві спільної сумісної власності, позивачу та відповідачу на праві спільної власності належать по 31,68% зазначеного будинку, кожному. У перерахунку з відсотків на частки, розмір частки позивача [PERSON] у праві власності на будинок складає 198/625 частин. Відповідно відповідачу належить решта 427/625 частин, з яких 198/625 частин - як частка у праві спільної сумісної власності, а 229/625 частин належить [PERSON] на праві особистої приватної власності. Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд виходить з того, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити з часу, коли сторона дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, при цьому сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Аналогічний висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №533/1001/16-ц, провадження №61-41683св18, Постанові Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі №454/2427/16-ц, Постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 345/2962/14-ц, провадження № 61-2361ск20, Постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 569/12236/17, провадження № 61-12878св20. Позивач у судовому засіданні пояснила, що у спірному будинку перестала проживати у 2016 році, а перешкоди у користуванні будинком відповідачем почали чинитись у 2018 році, оскільки він перестав пускати її до будинку та забрав ключі від нього. Натомість відповідач у судовому засіданні пояснив, що з 2012 року позивач не проживала у будинку, проте періодично відвідувала його до 2013 року, після чого він сказав позивачу, щоб не користувалася будинком.\~ З показань свідків та пояснень сторін вбачається, що після припинення шлюбних відносин з будинку виселився саме відповідач, та почав проживати зі свідком [PERSON] , після чого позивач відвідувала будинок та не мала перешкод у користуванні будинком, у будинку періодично проживав їх спільний син, ночував там, коли позивач була на нічних змінах на роботі Оцінюючи доводи позивача відсутність перешкод у користуванні будинком до 2018 року, суд виходить з того, що у відповідності до ч.4 ст. 81 ЦПК України, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. З наведених положень вбачається, що\~ доказування відсутності певних подій (відсутності перешкод у користуванні будинком до 2018 року) покладається на сторону відповідача, який стверджує, що такі події мали місце у 2012 році. Оскільки відповідних доказів відповідачем не подано, суд вважає доведеною ту обставину, що до 2018 року позивач не мала перешкод у вільному доступі та користуванні спірним будинком. Твердження представника відповідача про те, що про порушення свого права позивач дізналася з моменту укладення договору купівлі-продажу будинку є помилковими, оскільки наведеним договором жодним чином не порушуються права позивача на право спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування у фактичних шлюбних відносинах. Також суд не погоджується з доводами представника відповідача про те, що про порушення свого права позивач дізналася з часу припинення шлюбних відносин у 2012 році. У судовому засіданні встановлено з показань свідків та не заперечувалось сторонами, що після припинення шлюбних відносин позивач користувалася спірним будинком, відвідувала його, періодично там проживав їх спільний з відповідачем син. Наведені вище обставини не можуть свідчити про те, що позивач про порушення свого права на користування, володіння або ж розпорядження спірним майном була обізнана з 2012 року, оскільки про порушення права на користування, володіння або ж розпорядження спірним майном, позивач дізналась в 2018 році коли відповідач по справі почав створювати перешкоди у користуванні будинком, забрав ключі від нього. Наведене свідчить про те, що з даним позовом позивач звернулась в межах трирічного строку позовної давності. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки у судовому засіданні знайшов підтвердження факт проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки до грудня 2012 року, факт придбання будинку за кошти, частина з яких була спільною сумісною власністю сторін. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1410 грн., виходячи з встановленого на час звернення розміру судового збору 704,80 грн. за кожну вимогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 940 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial