Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

26.12.2019 [PERSON] звернувся до суду з даною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] вказує, що 26.12.2018 між ним та відповідачем [PERSON] був укладений усний договір позики, згідно якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 1000 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути зазначену грошову суму із процентами у розмірі 12% процентів від суми позики за кожні 35 днів, починаючи від 27.12.2018, про що свідчить написана відповідачем розписка. Відповідно до умов договору позики, проценті повинні сплачуватись відповідачем безстроково до моменту висловлення однією із сторін договору позики бажання відмовитись від умови щодо безстроковості сплати процентів. Водночас, відмова сторони від умови щодо безстрокової сплати відсотків є підставою для повернення суми позики. Відповідач [PERSON] свої зобов`язання, щодо сплати процентів за користування позикою не виконав, станом на 16.05.2019 має заборгованість перед позивачем у вигляді процентів від суми позики в розмірі 360 доларів США. У зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] ухилявся від виконання зобов`язань за договором позики від 26.12.2018, позивачем [PERSON] 17.05.2019 було направлено відповідачу письмову вимогу про сплату нарахованих процентів за договором позики в сумі 360 доларів США, а також повернення суми заборгованості в сумі 1000 доларів США. Проте, відповідачем [PERSON] вказана письмова вимога залишена без задоволення. 21.12.2020 позивачем подано до суду письмову заяву про збільшення позовних вимог в частині стягнення процентів за користування сумою позики до 2520 доларів США. На підставі викладеного, позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики від 26.12.2018 в сумі 3520 доларі США. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надавши письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі. Представник відповідача та відповідач в судове засідання не з`явились, про час дату та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 26.12.2018 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 1000 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути зазначену грошову суму із процентами у розмірі 12% процентів від суми позики за кожні 35 днів, починаючи від 27.12.2018 (а.с.9). Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України необхідно встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Даний правовий висновок викладенй в постанові Верховного Суду від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц. Із змісту розписки від 26.12.2018 вбачається отримання відповідачем в борг від позивача грошових коштів у сумі 1000 доларів США, а також визначено строк, умови та встановлено обов`язок [PERSON] повернути грошові кошти (а.с.9). Таким чином, вказана розписка свідчить про існування між сторонами договору позики. Відповідно до статті 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність боргової розписки у позивача підтверджує факт наявності боргу. Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно розписки від 26.12.2018, відповідач [PERSON] зобов`язався сплачувати позивачу [PERSON] 12% процентів від суми позики за кожні 35 днів, починаючи від 27.12.2018. Дана умова діє безстроково до того моменту поки одна із сторін не виявить бажання відмовитись від неї (а.с.9). Позивачем [PERSON] здійснено нарахування процентів у відповідності до положень статті 1048 ЦК України, які він має право отримати за користування своїми коштами в розмірі 2520 доларів США, проте суд прийшов до висновку, що період їх нарахування зазначений позивачем, а саме з 01.02.2019 по 06.12.2020 є невірним, оскільки нарахування процентів припиняється після спливу визначеного в розписці строку на який надано кошти, тобто в даному випадку до 17.05.2019 - дати надсилання позивачем вимоги про бажання відмовитись від умови щодо безстрокової сплати процентів за договором позики. Після зазначеної дати, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Даний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, після 17.05.2019 розмір процентів повинен розраховуватись за на рівні облікової ставки НБУ, та за період з 16.05.2019 по 06.12.2020 становить 46,85 доларів США. В своїй постанові від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц Велика Палати Верховного Суду дійшла висновку про можливість стягнення суми позики та 3% річних в іноземній валюті, а також вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №14-134цс18. Таким чином, на підставі викладеного, суд вважає необхідним позовну заяву [PERSON] задовольнити частково. Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивачем було сплачено судовий збір в сумі 934,81 грн. (а.с.6, 89), що відповідно до ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial