Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив: 1) визнати недійсними з моменту укладення договори дарування: - земельної ділянки з кадастровим номером 7410400000:04:011:0050, площею 0,0457 га (реєстраційний номер об`єкту нерухомості 383599874104), розташованої по [ADDRESS] , посвідчений 13.06.2014 року приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Кізуб Т.Є., серія та номер 721; - земельної ділянки з кадастровим номером 7410400000:04:011:0049, площею 0,0616 га (реєстраційний номер об`єкту нерухомості 383591174104), розташованої по [ADDRESS] , посвідчений 13.06.2014 року приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Кізуб Т.Є. серія та номер 717; - житлового будинку, загальною площею 49,1 кв.м., житловою площею 23,9 кв.м. по [ADDRESS] ) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 13745328 від 13.06.2014 року 09:49:49 і індексний номер 13743942 від 13.06.2014 року 17:48:15 та 09:20:18, прийняті приватним нотаріусом Кізуб Т.Є. та припинити речове право [PERSON] на вищевказані земельні ділянки та житловий будинок, 3) поновити строк для оскарження та скасувати постанову від 25.12.2014 року по виконавчому провадженню 44049686, винесену державним виконавцем Ніжинського МРВ ДВС Пампурою Д.С. про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15.04.2014 року було вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 919 195 грн. основного боргу, 3% річних за період прострочення у розмірі 82803 грн. 10 коп., 1868 грн. 46 коп. в рахунок повернення сплаченого судового збору, а всього стягнути 1 003 866 грн. 56 коп. Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 01.07.2014 року вказане рішення залишено без змін. На підставі виконавчого листа, виданого Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області 16.07.2014 року, державним виконавцем ВДВС Ніжинського МУЮ Чернігівської області Пампурою Д.С. 17 липня 2014 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано можливість боржнику [PERSON] самостійно виконати рішення суду. Проте у добровільному порядку боржником рішення суду не виконане, а виконавчий лист 25.12.2014 року повернуто державним виконавцем стягувачу,у зв`язку з відсутністю майна в боржника. 24.11.2021 року, після звернення за консультацією до адвоката, позивачу стало відомо, що [PERSON] подарував все належне йому майно 13.06.2014 року своїй дочці [PERSON] . Оспорювані договори позивач вважає фіктивними, не спрямованими на настання реальних наслідків, а укладених відповідачем з метою уникнення відповідальності за борговими зобов`язаннями, оскільки на час укладення договорів дарування [PERSON] знав про наявність рішення суду першої інстанції про стягнення з нього боргу і оскаржував його в суді апеляційної інстанції. При цьому за клопотанням сторони відповідача неодноразово відкладався судовий розгляд, в тому числі і 13.06.2014 року за клопотанням [PERSON] , у зв`язку з нібито перебуванням його у відрядженні в м. Одеса, судовий розгляд було відкладено. Проте саме 13.06.2014 року відповідачем в м. Ніжині було укладено договори дарування земельних ділянок та житлового будинку. Також позивач зазначив, що оскільки спірні договори дарування є недійсними, а виконавче провадження 44049686 завершене і на підставі постанови державного виконавця від 25.12.2014 року повернуто виконавчий лист стягувачу, у зв`язку з відсутністю майна у боржника, вказана постанова про закінчення виконавчого провадження підлягає скасуванню. Позивач не отримував постанови про повернення виконавчого листа, тому строк на скасування постанови не пропустив. Ухвалою суду від 20 грудня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Сторони в судове засідання не з`явились. Від представника позивача адвоката Гоголєвої О.А. надійшла заява про проведення засідання в режимі відеоконференції, в разі неможливості участі в судовому засіданні - провести судовий розгляд без участі сторони позивача. У поданому до суду відзиві відповідачка [PERSON] позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні, зважаючи на безпідставність та недоведеність позовних вимог. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування строків позовної давності та про розгляд справи за його відсутності. Треті особа - приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Кізуб Тетяна Євгеніївна та представник Ніжинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби надіслали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Оскільки 01 серпня та 26 вересня 2022 року представник позивачки не з`явилась для участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції і з нею відсутній зв`язок, судовий розгляд проведено за відсутності сторін і, відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази, які є в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до рішення Ніжинського міськрайонного суду від 15 квітня 2014 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто 1 003 866 грн. 56 коп. в рахунок заборгованості, з яких: 919 195 грн. основного боргу, 82803 грн. 10 коп. - 3% річних за період прострочення, 1868 грн. 46 коп. в рахунок повернення сплаченого судового збору. Вказане рішення було оскаржене відповідачем до суду апеляційної інстанції. Копіями договорів дарування, наданими відповідачем підтверджується, що 13 червня 2014 року [PERSON] подарував своїй дочці [PERSON] майно, розташоване за адресою [ADDRESS] , а саме: земельну ділянку, призначену для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,0457 га (кадастровий номер 7410400000:04:011:0050), земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0616 га (кадастровий номер 7410400000:04:011:0049), житловий будинок, загальною площею 49,1 кв.м, житловою площею 49,1 кв.м. (а.с.91-96) Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовував позовні вимоги про визнання недійсними договорів дарування, тим, що вказані правочини є фіктивними, оскільки сторони їх уклали без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, а лише з метою уникнення [PERSON] у майбутньому звернення стягнення на належне йому нерухоме майно на виконання судового рішення про стягнення з нього боргового зобов`язання перед позивачем у сумі 919195 грн.. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи -стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Частинами другою та третьою статті 13 ЦК України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору після виникнення у нього зобов`язання із повернення боргу діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначено, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , укладаючи оспорювані договори дарування, безоплатно відчужив у такий спосіб належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дочці [PERSON] до ухвалення рішення судом апеляційної інстанції про стягнення з нього заборгованості на користь [PERSON] , тобто відчужив спірне майно на той момент, коли у нього вже виникло вказане боргове зобов`язання та це зобов`язання було простроченим. На момент вчинення зазначених правочинів, відповідачу було достовірно відомо про наявність невиконаного зобов`язання щодо повернення позики, а також про наявність на розгляді у суді справи щодо стягнення боргу, а отже усвідомлював негативні наслідки для себе у випадку задоволення цих позовних вимог у справі та мав намір всупереч інтересам кредитора уникнути цих наслідків. Крім того, як вбачається з копій матеріалів цивільної справи № 740/3910/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, з ініціативи відповідача розгляд справи в Апеляційному суді Чернігівської області неодноразово відкладався. Зокрема, судове засідання, призначене 13 червня 2014 року було відкладено за заявою [PERSON] , у зв`язку з перебуванням останнього у відрядженні в м. Одесі з 12.06.2014 року по 26 червня 2014 року (а.с. 130, 136-138), проте саме 13 червня 2014 року в м. Ніжині було укладено договори дарування між [PERSON] та його дочкою [PERSON] , посвідчені приватним нотаріусом Кізуб Т.Є. На переконання суду вказане свідчить, що відповідач умисно затягував судовий розгляд справи про стягнення з нього боргу на користь [PERSON] , щоб встигнути відчужити належне йому майно і таким чином ухилитись від сплати боргу. Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 01 липня 2014 року з [PERSON] рішення Ніжинського міськрайонного суду про стягнення з [PERSON] 1003866 грн. 56 коп. заборгованості на користь [PERSON] залишено без змін (а.с. 17-24). 16 липня 2014 року видано виконавчий лист по вказаній справі, на підставі якого 17 липня 2014 року відкрито виконавче провадження ВП № 44049686 про стягнення боргу з [PERSON] . Як вбачається з Інформації про виконавче провадження 17 липня 2014 року державним виконавцем було звернено стягнення на майно [PERSON] , 22 липня 2014 року - звернено стягнення на кошти на рахунках боржника, а 25 грудня 2014 року - повернуто виконавчий документ стягувачу, у зв`язку з відсутністю майна у боржника (а.с. 27-30). Таким чином, проаналізувавши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що при укладенні 13 червня 2014 року договорів дарування нерухомого майна та земельних ділянок у [PERSON] вже виникло боргове зобов`язання за договором позики, це зобов`язання було простроченим, відповідач був обізнаний про наявність невиконаного зобов`язання та про наявність відповідного спору у суді, а його дії були спрямовані на уникнення в майбутньому сплати боргу за рахунок цього майна на виконання судового рішення про стягнення грошових коштів на користь позивача, що свідчить про фіктивність вказаних правочинів та їх укладення на шкоду майновим інтересам позивача. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255цього Кодексу (ч. 1 ст. 260 ЦК України). Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції ( п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу ( рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). У поданих до суду заявах відповідач [PERSON] просив суд застосувати строк позовної давності. У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз`яснено, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17 та в постанові Верховного Суду від 09 липня 2021року № 161/8116/19. У позовній заяві позивач посилається на те, що дізнався про порушення його права лише 24 листопада 2021 року, після звернення за консультацією по даній справі до адвоката, оскільки постанови про повернення виконавчого документу від 25 грудня 2014 року не отримував. Проте, враховуючи значну суму заборгованості, яка підлягала стягненню за рішенням суду з відповідача [PERSON] (1 003 866 грн. 56 коп.) та тривалий строк невиконання рішення суду (з 2014 року по 2021 рік), суд критично відноситься до твердження [PERSON] про те, що протягом майже 7 років він не знав про стан виконавчого провадження і, відповідно, порушення його прав відповідачем. Доказів на підтвердження факту, що позивач не міг дізнатися про порушення свого цивільного права матеріали справи не містять. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з підстави спливу позовної давності, на підставі ч.4 статті 267 ЦК України.

Outcome: dismissed