Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-22 00:00:00

06.07.2022 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь 6000000,00 доларів США. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 02.03.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу у борг грошові кошти в розмірі 6000000,00 доларів США на строк до 02.03.2021 року, про що було складено розписку. Однак відповідач відмовляється виконати належним чином у повному обсязі свої грошові зобов`язання за договором позики, ігнорує вимоги щодо повернення коштів і станом на момент подання цього позову борг на підставі зазначеної розписки не повернутий. Позивач посилається на положення ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, а також зазначає, що у постанові Верховного Суду від 14.04.2021 року у справі №642/4200/17 вказано: «тлумачення ст.ст. 1046, 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей». У постанові Верховного Суду від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15 викладено правовий висновок про те, що на підтвердження укладання договору позики та його умов, згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі №756/8630/14-ц, та від 08 квітня 2021 року у справі №500/1755/17 зроблено висновки, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт позики у борг і містить умови щодо її повернення. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (належне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки, відшкодування збитків (п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК У країни). Згідно з частиною першою ст. 15, частиною першою статті ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. На підставі всього вищезазначеного позивач вважає за необхідне звернутись з цим позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 6000000,00 (шість мільйонів) доларів США і вважає, що наявні всі підстави для його задоволення. Ухвалою суду від 21.07.2022 року відкрито провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Протокольної ухвалою суду від 19.08.2022 року у відповідності до положень ст. 95 ЦПК України від позивача витребуваний оригінал боргової розписки. Відповідач в підготовче засідання не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання відповідача про розгляд справи без його участі, а також відповідач просить прийняти його заяву про визнання позову і врахувати її під час розгляду справи. Представник позивача в підготовчому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить розглянути справу в підготовчому засіданні та задовольнити позов ураховуючи наявність заяви відповідача про визнання позовних вимог. На питання суду представник позивача повідомив, що наскільки йому відомо сторони у справі є бізнесменами, тому кошти займались для вирішення якихось питань відповідного характеру. Представник вказує, що йому не відомо про наявність будь-яких третіх осіб на права свободи та інтереси яких може вплинути рішення суду. Також на питання суду чому така величезна сума займу була оформлена у простій письмовій формі, а не шляхом нотаріального посвідчення договору, представник позивача зазначив, що таку форму договору погодили сторони, чинним законодавством не передбачено обов`язкової нотаріальної форми, тож договір позики вчинений формі, що відповідає вимогам чинного законодавства. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. За змістом ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи вказані обставини, суд вважає за можливе розглянути справу та ухвалити рішення в підготовчому засіданні, оскільки приймає визнання відповідачем позову, адже таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оригінал боргової розписки, оцінивши наявні у справі письмові докази кожен окремо та в сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. За змістом наявної в матеріалах справи Розписки: «м. Київ, 02.03.2013 року. Цією розпискою я, [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві 11.03.2008, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) підтверджую, що 02.03.2013 року отримав від [PERSON] ([PERSON]) (паспорт [NUMBER] , виданий 15.05.2012, ідентифікаційний номер [NUMBER] ) у борг грошові кошти у сумі 6000000 (шість мільйонів) доларів США. Зазначену суму грошових коштів у сумі 6000000 (шість мільйонів) доларів США зобов`язуюсь повернути [PERSON] ([PERSON]) до 02 березня 2021 року». На розписці міститься підпис та рукописний текст: «02.03.2013 [PERSON] ». Як вбачається з матеріалів справи, 05.08.2022 року до суду надійшла заява відповідача про визнання позову наступного змісту: «У Дніпровському районному суді міста Києва знаходиться справа №755/5613/22 за позовом [PERSON] до мене, [PERSON] , про стягнення 6000000 доларів США. [PERSON] просить стягнути з мене 6000000 доларів США за розпискою від 02 березня 2013 року. З цього приводу повідомляю, що 02.03.2013 року я дійсно взяв у борг у [PERSON] 6000000 доларів США і зобов`язався повернути гроші до 02.03.2021 року, про що зазначив у розписці. Проте через короновірус, який почався в 2020 році я не зміг віддати борг позивачу вчасно. Я позивачу постійно повідомляв, що не відмовляюсь віддавати борг проте зможу його віддати після того як зі мною розрахуються мої бізнес партнери. Не зважаючи на це, позивач вирішив звернутися до суду. Відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Цією заявою я, [PERSON] , повідомляю, що позов [PERSON] до мене по справі №755/5613/22 про стягнення 6000000 доларів США визнаю в повному обсязі та проти його задоволення не заперечую. Наслідки визнання позову, передбачені законодавством, мені відомі в повному обсязі і додаткового роз`яснення я не потребую. Прошу: Прийняти цю заяву про визнання мною, [PERSON] , позову по справі №755/5613/22 та врахувати її під час розгляду справи. 2. Розгляд справи №755/5613/22 проводити за моєї відсутності». Вбачається, що ця заява відповідача про визнання позову була подана безпосередньо до суду, а не через засоби поштового зв`язку, відтак у суду немає підстав для сумніву про те, що така заява була дійсно подана особисто відповідачем. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За змістом ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд має виявити справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Вивчивши зміст розписки та встановивши обставини справи, суд дійшов висновку, що між [PERSON] (як позикодавцем) та [PERSON] (як позичальником) склались відносини, що випливають із договору позики, при цьому кошти позичальником не повернуті, адже у позикодавця наявний оригінал розписки і факту неповернення коштів сторона відповідача не заперечує та визнає, посилаючись на те, що за об`єктивних обставин не мав змоги вчасно повернути кошти та запевняв позивача, що розрахується із ним після того як із самим відповідачем розрахуються його бізнеспартнери. Зміст розписки свідчить про укладення між сторонами договору позики. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача свідчить про те, що боргове зобов`язання у відповідача виникло перед позивачем та не виконане. Будь-яких відміток про повне або часткове повернення позики на самому оригіналі боргової розписки при її дослідженні в судовому засіданні судом не виявлено. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно змісту боргової розписки, відповідач мав повернути отримані у борг кошти до 02.03.2021 року, але за всіма обставинами справи, відповідно до наявних в матеріалах справи письмових доказів та ураховуючи визнання відповідачем викладених у позовній заяві обставин, останній не повернув кошти у погоджену сторонами дату, тож позивач обґрунтовано звернувся до суду із позовом про стягнення позичених коштів строк повернення яких настав та був пропущений відповідачем на час звернення позивача до суду, тобто права позивача дійсно є порушеними. За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Ураховуючи, що до початку розгляду справи по суті відповідач у своїй окремій заяві визнав позовні вимоги щодо стягнення з нього боргу, у відповідності до положень ст. 142 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача 50% сплаченого останнім судового збору, а інші 50% мають бути повернуті позивачу з державного бюджету. На підставі викладеного,

Outcome: approved