Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-13 00:00:00

позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 17 жовтня 2015 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб, від якого у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Посилається на те, що протягом останніх років сімейне життя між ними суттєво погіршилося, що в кінцевому рахунку призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Як виявилося, кожен з них має протилежні погляди на шлюб та сім`ю, відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності сімейних проблем, не здатна підтримувати нормальну атмосферу у родині. Вони не розуміють один одного, стали байдужими, втратили почуття любові та поваги; намагалися примирятися проживали окремо та знову разом, однак все це виявилося безрезультатно. Відтак подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе і є таким, що суперечить його інтересам та інтересам спільної дитини, яка залишилася проживати разом з ним у селі Т.Ремета, оскільки відповідач за місцем свого проживання не має необхідних умов навіть для нормального проживання дитини, а не те щоб виховання, розвитку та нормального зростання згідно з віком. Вказує, що тут донька піде у перший клас, де проходитимуть всі її навчальні процеси, відвідування музичної школи тощо. На підставі наведених аргументів просить позов задовольнити.\~\~\~ У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак подав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити, а також не вирішувати питання розподілу понесених ним судових витрат.\~ Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явилася, подала суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги визнала у повному обсязі, а також просила залишити їй після розірвання шлюбу прізвище « [PERSON] ». Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи та подані учасниками заяви, суд приходить до такого висновку. Встановлено, що 17 жовтня 2015 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Перечинського районного управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис № 52, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане вказаним відділом РАЦСу 17 жовтня 2015 року. Також встановлено, що за час перебування в шлюбі у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Т.Реметівської сільської ради Перечинського району Закарпатської області 21 березня 2016 року. Крім цього встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося, про що свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують. Неявку сторін у судове засідання суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім`я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін та інтересам їх малолітньої дитини. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість\~\~ і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам спільної дитини, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати. Приймаючи рішення про задоволення позову й в частині вимоги щодо залишення малолітніх дітей на проживання разом з батьком, суд керується позицією Верховного Суду, що була висловлена ним у справі\~ № 200/952/18 у постанові від 15 січня 2020 року, де Судом зокрема зазначено, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Оскільки у даному випадку спір між сторонами з цього приводу відсутній, що також встановлено судом на підставі заяви відповідача, в якій остання визнала позовні вимоги у повному обсязі, суд вважає за можливе залишити дитину [PERSON] , [INFO] , проживати разом з позивачем [PERSON] . Що стосується питання розподілу судових витрат, то з врахуванням поданої позивачем заяви, в якій остання просить питання щодо судових витрат не вирішувати, а також положень ст. 13 ЦПК України, за якими суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, суд приходить до висновку, що таке волевиявлення позивача не суперечить вимогам закону та не порушує права відповідача, тому може бути задоволене судом. Що стосується питання розподілу судових витрат, то з врахуванням поданої позивачем заяви, в якій останній просить питання щодо судових витрат не вирішувати, а також положень ст. 13 ЦПК України, за якими суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, суд приходить до висновку, що таке волевиявлення позивача не суперечить вимогам закону та не порушує права відповідача, тому може бути задоволене судом.

Outcome: approved