Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, зазначивши, що [INFO] помер її батько, [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина за законом у виді земельної ділянки площею 3,3520 га., яка розташована на території Меленівської сільської ради Коростенського району Житомирської області, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1822383600:29:000:0004, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №005283 від 30.12.2004 року. Після смерті [PERSON] спадщину прийняла його дружина, [PERSON] , яка звернулась до нотаріальної контори та 11.07.2008 року отримала свідоцтво про право на спадщинуна вищевказану земельну ділянку. [INFO] померла її мати, [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина за законом. Вона у встановлений строк спадщину після смерті матері прийняла, звернулась до нотаріальної контори, за її заявою завдедено спадкову справу за № 376/2009. Однак, при зверненні до нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва на спадщину за законом їй було відмовлено, так як державний акт на право власності на земельну ділянку не був виготовлений та зареєстрований у встановленому порядку. Просить визнати за нею право власності на спадкове майно у виді земельної ділянки. Позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити, подавши письмову заяву. Відповідач подав відзив на позовну заяву, зазначивши, що Іршанська селищна рада є неналежним відповідачем у справі, оскільки к державний акт на право власності на земельну ділянку не був виготовлений та зареєстрований у встановленому порядку, а тому вважається юридично недійсним. Селищна рада не має жодного відношення до видачі та затвердження державних актів на право власності на земельну ділянку. Просив в задоволенні позову відмовити. Представником позивача [PERSON] надано відповідь на відзив, в якому вказує, що позивачкою подано позов у з`язку з неможливістю реалізації своїх спадкових прав на земельну ділянку, яка розташована на території Іршанської селищної ради. У зв`язку з відсутністю інших спадкоємців відповідачами у вказаній категорії справ є відповідні територіальні громади. Третя особа надала суду лист про розгляд справи у її відсутність, щодо позову не заперечує. За таких обставин справу розглянуто у відсутність сторін. Враховуючи, що особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне. Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина за законом у виді земельної ділянки площею 3,3520 га., яка розташована на території Меленівської сільської ради Коростенського району Житомирської області, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1822383600:29:000:0004, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №005283 від 30.12.2004 року. Після смерті [PERSON] спадщину прийняла його дружина, [PERSON] , яка звернулась до нотаріальної контори та 11.07.2008 року отримала свідоцтво про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку. [INFO] померла мати позивача, [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина за законом. Спадкоємцем після смерті [PERSON] стала її дочка [PERSON] , яка у встановлений ст.1270 ЦК України строк подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України, за її заявою завдедено спадкову справу за № 376/2009. Інші спадкоємці із заявами про прийняття (відмову) не звертались. Листом державного нотаріуса від 29.09.2021 року за №872/02-14 позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на згадану земельну ділянку так як державний акт на право власності на земельну ділянку не відповідає вимогам п. 2.14 "Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі". А тому, суд вважає помилковим твердження відповідача, що він є неналіжним відповідачем у справі, так як позивач звернулась до суду з метою захисту своїх право пов`язаних із спадкуванням, не порушуючи питання правомірності видачі державного акта на земельну ділянку. Судом встановлено, що позивачка позивач є дочкою померлої [PERSON] . Таким чином позивачка є спадкоємцями першої черги на спадкування за законом. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або заповітом. На підставі ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Як убачається з ч.5 ст.1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця лише з моменту державної реєстрації цього майна (ч.2 ст.1299 ЦК України). Право власності на нерухоме майно може бути оформлене на ім`я особи, яка померла у разі наявності документів, які б підтвердили право власності на майно цієї особи. У випадку відсутності таких документів порушене питання вирішується у судовому порядку. Стаття 131 ЗК України передбачає, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до вимог ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов`язковим, коли об`єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов`язковій державній реєстрації. Згідно ч.ч.1, 3 та 4 ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК України). Вказану земельну ділянку [PERSON] отримала в порядку спадкування після смерті чоловіка, [PERSON] . При цьому спадкодавець [PERSON] вчинила всі дії спрямовані оформлення державного акту про право власності на земельну ділянку. У той же час спірна земельна ділянка за життя спадкодавця сформована як об`єкт цивільних прав в розумінні вимог ст.79-1 ЗК України, право власності на яку може бути успадковане позивачкою. Оскільки померла [PERSON] не оформила належним чином правовстановлюючий документ - державний акт на набуте нею майно й, через обставини, які від неї не залежали; при цьому, за життя виникле в неї право на нього зареєструвала, зазначене перешкоджає позивачці здійснити право спадкування на нього і отримати свідоцтво про право на спадщину. Вирішуючи цю справу, суд виходить з того, що правовстановлюючий документ хоч і був отриманий спадкодавцем, однак не відповідає вимогам Інструкції, а тому це перешкоджає видачі свідоцтва про право власності на спадщину, із яким закон пов`язує здійснення права спадкування на нерухоме майно. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Неналежне оформлення правовстановлюючих документів (державний акт) майнових прав за особою й неможливість їх успадкування внаслідок цього має розцінюватися як невиправдане втручання в приватну сферу особи, є порушенням її прав, які потребують захисту в судовому порядку, а тому за наявності правовстановлюючого документу на земельну ділянку спадкодавця, ефективним способом захисту, який є адекватним змісту порушеного права і не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України), є саме визнання права власності на спірну земельну ділянку за позивачем в порядку спадкування за законом. Відтак, за позивачкою після смерті [PERSON] слід визнати право власності на згадану земельну ділянку за законом. Вказане є достатнім для захисту порушеного права позивачки. Питання визначення належності цього майна має вирішуватись у судовому порядку, оскільки рішення суду буде правовстановлюючим документом для оформлення права на це майно. Відтак, заявлене позивачкою право підлягають визнанню, а пред`явлений позов - задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved