Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] звернулася до Сосницького районного суду Чернігівської області із заявою до [PERSON] , у якій просить стягнути з останньої відшкодування за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 56 401,89 грн. Ухвалою Сосницького районного суду Чернігівської області від 27.12.2019 року справу за правилами підсудності передано на розгляд до Оболонського районного суду м. Києва. В обґрунтування позову позивач зазначає, що на підставі рішенням Сосницького районного суду від 27.12.2011 року видано виконавчий документ №2/2510/370/2011 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 62 913,91 грн. Проте відповідач в примусовому порядку обов`язок зі сплати грошової суми, покладений на неї в судовому порядку, виконала лише у 14.03.2019 року, у зв`язку з чим позивач вважає необхідним стягнути на свою користь інфляційні втрати та 3% річних за період з 24.11.2011 року по 14.03.2019 року. В процесі розгляду справи позивач надала уточнений розрахунок, у якому просила стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла у результаті невиконання зобов`язання за період з 31.05.2013 року по 14.03.2019 року у розмірі 56 007,82 грн. У останнє судове засідання позивач не з`явилась, про час та місце повідомлялась належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, якою також позов підтримала та не заперечувала проти заочного розгляду справи. В попередніх судових засідання позивач брала участь у справі у режимі відеоконференції. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки не повідомила, надала суду заяву у якій просила у позові відмовити, оскільки сплатила заборгованість, також посилалась на пропущення позивачем строків позовної давності. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного висновку. Із матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Сосницького районного суду від 27.12.2011 року видано виконавчий документ №2/2510/370/2011 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 62 913,91 грн. Із виписки АТ КБ «Приватбанк» від 15.03.2019 року вбачається, що сума заборгованості за вищевказаним виконавчим документом повністю сплачена на рахунок позивача 14.03.2019 року, а тому строк невиконання зобов`язання становить з 31.05.2013 року по 14.03.2019 року. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав , установлених ст. 11 цього Кодексу. У ч. 5 ст. 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 527ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За рішенням Сосницького районного суду у цивільній справі №2/2510/370/2011 відповідач взяті на себе зобов`язання перед позивачем виконала лише 14.03.2019 року. Таким чином, згідно розрахунків позивача, за період з 31.05.2013 по 14.03.2019 у відповідача перед позивачем існує заборгованість з інфляційних втрат у розмірі 48 335,81 грн. та 3% річних у розмірі 7 672,01 грн., що підтверджується наданими розрахунками. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому, відповідачем жодних належних доказів на спростування розрахунків відповідача не надано. Більше того, у даному випадку не має підстав для застосування строків позовної давності, скільки початок перебігу строку потрібно рахувати від 14.03.2019 року, тобто з моменту повної сплати суми основної заборгованості. Враховуючи вищенаведене, суд вважає правильним стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість з інфляційних втрат у розмірі 48 335,81 грн. та 3% річних у розмірі 7 672,01 грн. Відповідно до ст. 133, 137, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 768,40 грн. На підставі викладеного, ст. 525, 526, 527, 625 ЦК України,

Outcome: approved