Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з відповідача ФОП [PERSON] суму заборгованості за договором про надання зубопротезних послуг в розмірі 116\~801,87 коп. та 50 000,00 моральної шкоди та судові витрати. Вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15 липня 2020 р. між позивачем та відповідачем було укладено письмовий договір де однією із сторін було визначено лікаря - ФОП [PERSON] як виконавця та пацієнтом було визначено позивача [PERSON] . В якості додатків до Договору були підписані: план лікування та в подальшому складені акти виконаних робіт. За визначеним планом лікування було заплановано встановлення імплантатів системи BICON USA у загальній кількості 5 шт. різного розміру та системи C3Pro в кількості 5 шт., з подальшим виготовлення металокерамічних коронок на місця розташування зубів у верхній та нижній щелепі в загальній кількості 10 імплантатів та 14 металокерамічних коронок. Під час лікування, було зменшено обсяг робіт з 10 імплантатів на 9, (4 імплантанти системи C3Pro в нижню щелепу). Позивач сплатила послуги в повному обсязі на загальну суму 116\~801,87 грн. В подальшому,\~в зв`язку\~із постійними\~болем та\~скаргами на\~проведені роботи,\~позивач зробила\~комп`ютерну томографію\~(панорамний\~знімок)\~та виявила\~частково надані\~послуги,\~а саме:\~встановлення 4-х\~імплантати замість\~9-ти\~(4\~в нижній\~щелепі та\~5\~ у\~верхній щелепі),\~що було\~підтверджено і\~незалежним обстеженням\~і приватній\~клініці «H-Clinic»,\~де було\~встановлено діагноз повторної адентії та периімплантиту. Відповідач постійно уникав зустрічей з позивачем, по надуманим причинам ухилявся щодо виконання робіт з протезування. Крім того, як з`ясувалося, що відповідач не мав ліцензії на здійснення господарської діяльності з медичної практики, а також про наявність кримінальних проваджень, де відповідач має статус підозрюваного у скоєнні злочинів, передбачених ст.190 КК України (шахрайство) під час надання медичних послуг. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на положення ст.33 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я", ст.ст.509, 525, 526, 901, 906 ЦК України та ЗУ «Про захист прав споживачів». 09 грудня 2020 р. ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач та її представник наполягали на задоволенні позовних вимог в повному обсязі з обставин викладених в позовній заяві, окремо наголошуючи на тому, що відповідач не маючи права на здійснення господарської діяльності з медичної практики фактично ввів в оману позивача, заволодів її коштами, а також надав неякісні послуги, внаслідок яких позивач зазнала як фізичних так і духовних страждань Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, при цьому не оспорював наявність договірних стосунків з позивачем пов`язаних з наданням послуг у сфері протезування, не оспорював суму, що була сплачена позивачем на його користь, позовні вимоги не визнавав в зв`язку з тим, що за його твердженням лікування велося у відповідності до плану лікування та було розраховано на тривалий період часу, курс лікування не було завершено через обставини, що не залажали від волі відповідача. Також не погоджується ( оспорює ) висновки експертиз, що підтверджують неякісне надання послуг відповідачем позивачу у сфері протезування. Вказана позиція була підтримана представником відповідача. Суд заслухавши думку учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази встановив наступне . Згідно норм статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України\~передбачено,\~що кожна\~особа має\~право звернутися\~до суду\~за захистом\~свого особистого\~немайнового або\~майнового права\~та інтересу У відповідності до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1\~ст. 19 ЦПК України\~суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Як було в становлено в судовому засіданні, що відповідач зареєстрований фізичною особою-підприємцем 03.10.2018 року з проведенням господарської діяльності за кодом 82.23 (стоматологічна практика). Між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання зубопротезних послуг, додатків до нього, складено плани лікувань за якими визначено обсяг робіт та визначено виробника матеріалів системи BICON USA та системи C3Pro в загальній кількості 9 шт., що мають бути використані відповідачем під час виконання зобов`язань за договором. \~ \~ \~ \~Позивач сплатила на користь відповідача грошові кошти 10.07.2019 р. 15000 грн., 10.07.2019 р. 16000 грн.; 06.08.2019 р., 400 дол. США., що складало 10\~294,00 грн (за курсом НБУ на дату оплати), 09.08.2019 р. 800 дол. США, що склало 20\~253,20 грн (за курсом НБУ на дату оплати), 17.08.2019 р. 800 дол. США, що склало на дату оплати 20\~257,28 грн (за курсом НБУ на дату оплати), 23.08.2019 р. 5600,00 грн, 11.10.2019 р. 750 дол. США, що склало на дату оплати 18 397,87 грн (за курсом НБУ на дату оплати, 18.12.2019 р. 11000 грн., що загалом склало 116\~801,87 коп., що підтверджено квитанціями про оплату, рухом коштів по банківському рахунку відповідача та відомостями про отримані оплати в додатках до договору про стоматологічні послуги, що здійснені власноруч відповідачем та підтверджено висновком експерта від 01 квітня 2021 р. № СЕ-19/111-21/13904-ПЦ про проведення почеркознавчої експертизи. Також до матеріалів справи було надано лист Міністерства охорони здоров`я згідно якого встановлено що відповідач, не мав ліцензії на здійснення медичної діяльності ФОП « [PERSON] »., вказана обставина також не була спростована відповідачем в судовому засіданні. Також відповідно до копії висновку експерта №031-34-2021, що міститься в матеріалах справи слідує, що проведене лікування позивачу щодо протезування , а саме встановлення імплантів поза межами кісткової частини в ділянці 25, 35, 36 зубів проведена відповідачем [PERSON] технічно не правильно. Крім того листом ТОВ «Аргон Медікал» №5 від 23.09.2020 р. підтверджено, що ФОП « [PERSON] » у період лікування позивача імплантатів не придбував, відомостей про інше джерело походження визначених планом лікування імплантатів відповідач суду не надав. Згідно відповіді, отриманої від ТОВ «Аргон Медікал Україна» №11 від 19 жовтня 2021 р. встановлено, що за зовнішнім виглядом вилучені імпланти із ділянок розташування зубів 14-16, 25,35, 36 не є імплантами виробництва «C-3Pro», що передбачені договором та планом лікування між позивачем та відповідачем. Відповідач не заперечував в своїх поясненнях, що здійснив заміну постачальника за погодженням із позивачем, але доказів такого погодження з позивачем заміни постачальника суду надано не було. Позивач факт погодження заміни постачальника імплантів та внесення змін до плану лікування заперечувала. Також в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що відповідач, скориставшись їх дружніми відносинами самостійно, без дозволу укладав договори із своїми пацієнтами на бланках клініки «Park Dent», що взяв на робочому місці адміністратора клініки, як було з`ясовано, що дані випадки не поодинокі, оскільки свідок отримав декілька претензії від пацієнтів, які мали договір із печаткою відповідача, але на бланках клініки « [INFO] ». Також ознайомившись з медичною документації позивача свідок будучи фахівцем в галузі протезування, зазначив, що лікування позивача відповідачем [PERSON] проведено неякісно та не вірно з грубим порушенням протоколів лікування. Про моральні та фізичні страждання позивача, що були викликані неякісним лікуванням зі сторони відповідача ФОП « [PERSON] » в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] . Кожен громадянин України має право на охорону здоров`я та медичну допомогу (ст..49 Конституції України), що передбачає, зокрема: Кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров`я; Достовірну та своєчасну інформацію про стан свого здоров`я, включаючи існуючі і можливі фактори ризику та їх ступінь; Відшкодування заподіяної здоров`ю шкоди; Оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров`я. Згідно з пунктами «а», «д», «ї» частини першої статті 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає: життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та соціальне обслуговування і забезпечення, який є необхідним для підтримання здоров`я людини; кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров`я; оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров`я. Відповідно до п. «е» ч.1 ст.7 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» держава, згідно з Конституцією України гарантує всім громадянам реалізацію їх прав у сфері охорони здоров`я шляхом встановлення відповідальності за порушення прав і законних інтересів громадян у сфері охорони здоров`я. Відповідно до частин першої, четвертої, п`ятої, шостої статті 8 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» держава визнає право кожного громадянина України на охорону здоров`я і забезпечує його захист. У разі порушення законних прав і інтересів громадян у сфері охорони здоров`я відповідні державні, громадські або інші органи, підприємства, установи та організації, їх посадові особи і громадяни зобов`язані вжити заходів щодо поновлення порушених прав, захисту законних інтересів та відшкодування заподіяної шкоди. Судовий захист права на охорону здоров`я здійснюється у порядку, встановленому законодавством. Згідно із ст.80 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я особи, винні у порушенні законодавства про охорону здоров`я, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законодавством. Законом України «Про ліцензування\~видів господарської\~діяльності», господарська діяльність з медичної практики визначена як - вид господарської діяльності у сфері охорони здоров`я, який провадиться закладами охорони здоров`я та фізичними особами - підприємцями з метою надання медичної допомоги та медичного обслуговування на підставі ліцензії. Відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець із здійснення діяльності передбаченої кодом 86.23 - стоматологічна діяльність. Згідно із п.15 ч.1 ст.7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягає медична практика, умови проведення якої затверджено постановою Кабінету Міністрів від 02 березня 2016 р. №285, дія якої поширюється на всіх юридичних осіб незалежно від їх організаційно-правової форми та фізичних осіб - підприємців, які провадять господарську діяльність з медичної практики. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь іншої сторони певну дію виконати роботи, а інша сторона має право вимагати виконання його обов`язку. Також відповіно із вимогами ч.3 ст.509 ЦК України, зобов`язання має виконуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Крім того ст.525\~ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, звичайно ставляться. Згідно із вимогами ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. За приписами ст.906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено односторонню зміну умов договору з боку відповідача в частині зміни виробника імплантів та часткове невиконання зобов`язань позивача в частині не встановлення імплантів в загальній кількості 5 шт., пов`язаний із цим видом робіт хірургічний етап та не належене виконання робіт по встановленню імплантів в кількості 3 шт. та пов`язаний із цим хірургічний етап робіт. Також в ході судового розгляду встановлено, що під час проведеного стоматологічного лікування було допущеного технічне неправильне встановлення імплантів, що призвело до відсутності очікуваного результату за укладеним договором між позивачем та відповідачем, необхідності неодноразового відвідування медичних закладів для встановлення обсягу та якості проведений відповідачем робіт, видалення встановлених імплантів, що повернуло позивача до стану в якому відповідач перебував до укаладння договору із відповідачем. Причинний зв`язку\~із діями\~відповідача у\~неналежному (технічно\~неправильному)\~встановленні імплантів\~та необхідності\~їх видалення\~означає,\~що шкода\~заподіяна діями\~відповідача і\~не викликана\~іншими обставинами. Відсутність у відповідача ліцензії на здійснення медичної діяльності є наслідком проведення технічно неправильного встановлення імплантів позивачу, що спричинило шкоду. \~ \~ \~ \~Статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів»\~передбачено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Також статтею 1167 ЦК України визначені підстави відповідальності за завдану моральну шкоду . Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті Відповідно до ч.3\~ст.22 ЦК України\~моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 5 цієї ж\~статті Кодексу\~визначено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно\~зі статтею 23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, 12 липня 2007 року). Згідно із пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступним змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може проявлятися, зокрема: в моральних переживаннях в зв`язку з порушенням права власності. Як зазначено у пункті 9 вказаної Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Між тим, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. У постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року в справі № 466/8242/18 (провадження № 61-943св20) зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями\~1166,\~1167 ЦК України\~доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду нагадує, що в постанові 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) вказано, що «за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди». Згідно зі статтею 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод (в редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. При цьому Україна офіційно визнала юрисдикцію Європейського суду з питань тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Так рішенням від 27 липня 2004 року по справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3 000 Євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. Відповідно частин 1, 3\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих\~Конституцією України\~прав і свобод людини та здійснення проголошеного\~Основним Законом України\~принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних Судові витрати підлягають відшкодуванню у відповідності до вимог \~ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial