Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив суд ухвалити рішення, яким визнати за позивачем в рахунок погашення заборгованості [PERSON] в сумі 514\~224,83 грн. за розпискою від 29.12.2019 року, право власності на квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , на підставі договору дарування від 30.12.2010 року серії ВРД №615153, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О.В. за №1451, який 12.05.2011 року зареєстровано у реєстрі прав власності на нерухоме майно та надано витяг №29929898 про державну реєстрацію прав та стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 4246,44 грн. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 29.12.2019\~року позивач\~передав відповідачу\~ [PERSON] \~16000\~доларів США,\~що еквівалентно\~454080\~гривень на\~ремонт квартири\~ [ADDRESS] ,\~яка належить\~відповідачу на\~підставі договору\~дарування від\~30.12.2010\~року,\~зареєстрованого у реєстрі за №1451. Строк виконання зобов`язання становив до 30.12.2020 року. Договір укладено у письмовій формі у вигляді розписки про отримання грошей від 29.12.2019 року. Однак, відповідач не виконав зазначені зобов`язання, отримані кошти не повернув та повертати відмовляється у зв`язку з відсутністю коштів. Крім того у розписці зазначено, що у якості забезпечення виконання зобов`язання відповідач передає у заставу належну йому квартиру [ADDRESS] , яка належить відповідачу на підставі договору дарування від 30.12.2010 року, та у разі невиконання свого зобов`язання щодо сплати боргу, вказана квартира переходить у право власності позикодавця [PERSON] . У зв`язку з вище викладеним, позивач звернулася до суду з вказаним позовом. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 14.02.2022 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. \~ \~ \~ \~ До канцелярії суду 17 лютого 2022 року надійшла заява від позивача про виконання ухвали суду щодо усунення недоліків. Ухвалою суду від 18.02.2022 року відкрито провадження по справі з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 27.04.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач на позові наполягав та просив його задовольнити у повному обсязі, при цьому зазначив, що він та відповідач не звертаються до нотаріуса з метою можливої реалізації права власності на спірну квартиру, так як довіряють лише суду, тому позивач бажав визнати за ним право власності на спірну квартиру через рішення суду. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов визнали та не заперечували проти його задоволення, також відповідач не заперечував щодо передання у власність позивачу належної йому квартири [ADDRESS] , в рахунок погашення заборгованості, при цьому також зазначили, що бажають оформити право власності на спірну квартиру лише за рішенням суду, а не нотаріально. Заслухавши пояснення сторін по справі, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступного висновку. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що 29.12.2019 року позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] - 16 000 доларів США, на ремонт квартири [ADDRESS] , яка належить відповідачу на підставі договору дарування від 30.12.2010 року та виплату боргів. Строк виконання зобов`язання становив до 30.12.2020 року, що підтверджується розпискою відповідача про отримання грошей від 29.12.2019 року (а.с. 7). Крім того у розписці зазначено, що у якості забезпечення виконання зобов`язання відповідач передає у заставу належну йому квартиру [ADDRESS] , яка належить відповідачу на підставі договору дарування від 30.12.2010 року, та у разі невиконання свого зобов`язання щодо сплати боргу квартира [ADDRESS] , яка належить відповідачу на підставі договору дарування від 30.12.2010 року переходить у право власності позивача [PERSON] . Право власності відповідача [PERSON] на вказану квартиру підтверджено згідно договору дарування від 30.12.2010 року, зареєстровано у реєстрі за №1451 (а.с. 8) та відповідно до витягу про державну реєстрацію прав від 12.05.2011 року (а.с. 9). Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 31.08.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 10). Як вбачається з розписки, боргові зобов`язання перед позивачем у встановлений умовами договору строк відповідач не виконав (а.с. 7). Згідно до звіту про визначення оціночної (ринкової) вартості квартири [ADDRESS] від 28.12.2021 року ринкова вартість об`єкта оцінки складає 424644,00 грн. (а.с. 11-14). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимоги від відповідача виконання боргового зобов`язання. В матеріалах справи відсутні підтвердження направлення відповідачу вимоги про повернення грошових коштів від 29.12.2019 року. Відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в судовому порядку. На підставі ст..ст. 546, 547 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу» та стаття 572 ЦК України). Згідно ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. У відповідності до ст. 578 ЦК, майно, що є у спільній власності, може бути передано у заставу лише за згодою усіх співвласників. Згідно з частиною 1 статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до частини першої статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише статтями 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). За змістом статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави. Законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого заставою зобов`язання. Договір про задоволення вимог заставодержателя або відповідне застереження в договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу заставодержателю права власності на предмет застави у рахунок виконання основного зобов`язання; право заставодержателя від свого імені продати предмет застави будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу заставодержателю права власності на предмет застави в позасудовому порядку, так і надання заставодержателю права від свого імені продати предмет застави як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог заставодержателя чи застереження в договорі застави на підставі договору купівлі-продажу. При цьому необхідно врахувати, що положення Закону України «Про заставу» не містять можливості визнання права власності на предмет застави за заставодержателем за рішенням суду. Заставодержатель може задовольнити забезпечену заставою вимогу шляхом набуття права власності на предмет застави. Правовою підставою для реєстрації права власності заставодержателя на майно, яке є предметом застави, є договір про задоволення вимог заставодержателя або відповідне застереження в договорі застави, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу заставодержателю права власності на предмет застави в рахунок виконання основного зобов`язання. Тобто для реалізації заставодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку заставодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Таким чином, передача заставодержателю права власності на предмет застави є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог заставодержателя шляхом визнання права власності на предмет застави - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог статей 328,335,392 ЦК України, положень Закону України «Про заставу» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього заставодержателем. Згідно розписки предметом договору позики є певна кількість грошових коштів. Умови зазначеного договору в частині звернення стягнення на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належить відповідачу, шляхом визнання права власності на зазначену квартиру за позивачем, у судовому порядку не підлягають задоволенню, оскільки нотаріально посвідчений договір застави між сторонами не укладався, а крім того звернення стягнення на предмет застави є позасудовим способом захисту. Отже, для реалізації заставодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку заставодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 520/6819/14-ц (провадження № 14-343цс18). У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Оскільки договір застави між [PERSON] та [PERSON] не укладався, з позовом до [PERSON] , позивач про повернення грошових коштів не звертався, підстави для передачі позикодавцю права власності на нерухоме майно, належне відповідачу відсутнє, відповідно до договору позики коштів від 29 грудня 2019 року, оскільки позивачем невірно обраний спосіб захисту його прав. Крім того, суд зазначає, що можливість виникнення права власності за рішення суду на нерухоме майно чітко регулюється нормами Цивільного кодексу України і можливе лише тоді, коли іншим чином особа не в змозі захистити своє порушене, оспорюване або невизнане право. В інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Якщо відповідач бажає передати позивачу у власність належне йому нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості за договором позики, то останній не позбавлений можливості вирішити дане питання в позасудовому порядку, сплативши передбачені законодавством податки і збори, зокрема шляхом передання відступного, відповідно до ч. 1 ст. 600 ЦК України, посвідчивши відповідний договір. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed