Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МР КЕТ КОРПОРЕЙШН» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні. У своїй позовній заяві з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МР КЕТ КОРПОРЕЙШН» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 162 799 гривень 90 копійок, компенсацію за не використані дні щорічної відпустки у розмірі 69 530 гривень 35 копійок, середній заробіток за час затримки в розрахунку у розмірі 147 497 гривень 43 копійок, компенсацію втрати частини грошових доходів у розмірі 12 562 гривень 76 копійок, пеню за період невиплати заробітної плати у розмірі 34 891 гривень 21 копійок. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що [PERSON] був прийнятий на посаду фінансового директора на підставі заяви та наказу від 16.03.2017, приступив до роботи 17.03.2017. Заробітна плата згідно наказу - 4000 грн. Звільнений з посади за власним бажанням з 09.08.2021 на підставі заяви та наказу від 09.08.2021. Позивач стверджує, що починаючи з березня 2019 і по серпень 2021 йому нараховувалась але не виплачувалася заробітна плата. Заборгованість по заробітній платі за спірний період, на думку позивача, становить 162 799,99 грн. Крім того, компенсація за невикористану відпустку, на думку позивача, становить 20 426,64 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 57 робочих дні, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 16 421,70 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 листопада 2021 року матеріали позовної заяви було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 листопада 2021 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 25 січня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача заперечує щодо задоволення позовних вимог у зв`язку з тим, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем відсутня. 15 лютого 2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач вказує на те, що відповідачем було надано неналежні докази (копії довіреностей та банківські виписки). 10 травня 2022 року на адресу суду надійшли заперечення від представника відповідача відповідно до змісту яких, останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала, просила суд відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Як вбачається з трудової книжки позивача серії [NUMBER] , [PERSON] був прийнятий на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «МР КЕТ Корпорейшн» на посаду Директор фінансовий з 17 березня 2017 року (т.1, а.с.7). Заробітна плата згідно наказу - 4 000 грн. Відповідно до Наказу №МРК-04 про припинення трудового договору (контракту) від 09 серпня 2021 року вбачається, що [PERSON] було звільнено 09 серпня 2021 року за власник бажанням (т.1, а.с. 18), що також додатково підтверджується записом у трудовій книжці позивача серії [NUMBER] (т.1, а.с.7). Позивач стверджує, що починаючи з березня 2019 і по серпень 2021 позивачу нараховувалась але не виплачувалася заробітна плата. Заборгованість по заробітній платі за спірний період, на думку позивача, становить 162 799,99 грн. Крім того, компенсація за невикористану відпустку, на думку позивача, становить 20 426,64 грн. Щодо позовних вимог в частині стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до положень статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Таким чином, право на працю та захист від незаконного звільнення гарантується Конституцією України, у зв`язку із чим, за переконанням Позивача, реалізація зазначеного конституційного права та гарантій працівника полягає в обов`язку роботодавця неухильно дотримуватися вимог трудового законодавства у правовідносинах з працівником, забезпечувати гарантії, що надані працівнику трудовим законодавством. Безпосередній захист прав працівника судом у випадку порушення роботодавцем трудового законодавства гарантовано Конституцією України. Згідно статті 4 КЗпП України, законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до положень статті 5 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За змістом ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Як передбачено ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в етапі 116 цього Кодексу. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Крім того, частинами 1, 2 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи. З аналізу вказаної правової норми вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. На підтвердження проведення розрахунків, відповідачем було зазначено, що виплата заробітної плати за спірний період здійснювалася товариством наперед - авансом на прохання працівника, у наступному порядку (т.1, а.с.53-54): 04 березня 2019 року - 11 583,00 грн.; 18 березня 2019 року - 14 500 грн.; 18 березня 2019 року - 8 500,00 грн.; 15 квітня 2019 року - 5 000,00 грн.; 11 травня 2019 року - 2 675 грн.; 11 травня 2019 року - 8 500 грн.; 10 травня 2019 року - 2 800 грн.; 19. серпня 2019 року - 5 000,00 грн.; 29 серпня 2019 року - 5 000,00 грн. 17 березня 2020 року - 15 000,00 грн.; 12 квітня 2020 року - 5 000,00 грн.; 05 серпня 2020 року - 2 000,00 грн.; 20 вересня 2020 року - 4 000,00 грн.; 25 вересня 2020 року - 4 000,00 грн.; 28 вересня 2020 року - 1 000,00 грн.; 02 жовтня 2020 року - 4 000,00 грн.; 05 жовтня 2020 року - 1 000,00 грн.; 09 жовтня 2020 року - 4 000,00 грн.; 18 жовтня 2020 року - 4 000,00 грн.; 21 жовтня 2020 року - 1 000,00 грн.; 23 жовтня 2020 року - 1 000,00 грн.; 26 жовтня 2020 року - 4 000,00 грн.; 28 жовтня 2020 року - 1 000,00 грн.; 30 жовтня 2020 року - 4 000,00 грн.; 01 листопада 2020 року - 1 000,00 грн.; 04 листопада 2020 року - 4 000,00 грн.; 16 грудня 2020 року - 4 000,00 грн.; 24 грудня 2020 року - 1 000,00 грн.; 06 січня 2021 року - 1 000,00 грн.; 28 січня 2021 року - 4 000,00 грн.; 30 січня 2021 року - 4 000,00 грн.; 06 лютого 2021 року - 1 000,00 грн.; 09 лютого 2021 року - 1 000,00 грн.; 11 лютого 2021 року - 4 000,00 грн.; 11 лютого 2021 року - 1 000,00 грн.; 11 лютого 2021 року - 1 000,00 грн.; 02 березня 2021 року - 1 000,00 грн.; 07 березня 2021 року - 4 000,00 грн.; 11 березня 2021 року - 3 500,00 грн.; 16 березня 2021 року - 4 000,00 грн.; 07 березня 2021 року - 4 000,00 грн.; 18 березня 2021 року - 2 500,00 грн; 20 березня 2021 року - 1 000,00 грн.; 02 квітня 2021 року - 4 000,00 грн.; 06 квітня 2021року - 4 000,00 грн.; 09 квітня 2021 року - 4 000,00 грн.; 11 квітня 2021 року - 4 000,00 грн.; 18 квітня 2021 року - 1 000,00 грн; 08 травня 2021 року - 4 000,00 грн.; 15 травня 2021 року - 1 000,00 грн.; 06 червня 2021 року - 1 000,00 грн.; 15 червня 2021 року - 1 000,00 грн.; 19 червня 2021 року -1 000,00 грн.; 23 червня 2021 року - 1 000,00 грн.; 27 червня 2021 року - 1 000,00 грн.; 01 липня 2021 року - 1 000,00 грн.; 04 липня 2021 року - 6 000,00 грн. А всього: 194 558,00 грн. На підтвердження викладеного було надано копії квитанцій та банківських виписок (т.1, а.с.57-158). Одночасно з цим, суд зауважує, що порядок ведення касових операцій у національній валюті України юридичними особами (крім банків) та їх відокремленими підрозділами незалежно від організаційно-правової форми та форми власності, органами державної влади та органами місцевого самоврядування під час здійснення ними діяльності з виробництва, реалізації, придбання товарів чи іншої господарської діяльності, фізичними особами, які здійснюють підприємницьку діяльність, фізичними особами регулюється Положенням про ведення касових операцій у національні валюті в Україні, затвердженим постановою Правління Національного банку України № 148 від 29 грудня 2017 року. Відповідно до п.23 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, електронними розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівки. Видача готівки з каси проводиться за видатковими касовими ордерами (додаток 3) або видатковими відомостями. Документи на видачу готівки підписуються керівником і головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником. До видаткових ордерів додаються заяви на видачу готівки, розрахунки (п.26 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні). Згідно з п.27 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні касир вимагає пред`явити паспорт або інший документ, що посвідчує особу та відповідно до законодавства України може бути використаний на території України для укладення правочинів, у разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам установи/підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю, запису його найменування і номер, ким і коли він виданий. Фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень - словами, копійок - цифрами). Одержувачі пред`являють паспорти чи документи, що їх замінюють, якщо видаткова відомість складена на видачу готівки кільком особам, та розписуються у відповідній графі документа. Видаткові касові ордери або видаткові відомості не приймаються для виведення залишку готівки в касі, якщо видача готівки з каси не підтверджена підписом одержувача. Виплати, пов`язані з оплатою праці, проводяться касиром установи/підприємства за видатковими касовими ордерами, складеними на кожного одержувача чи за видатковими відомостями (п.30 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні). Додатком 1 до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні встановлено форму відомості на виплату готівки, яка містити в таблиці колонку 5 «підпис про одержання». Надані відповідачем докази про виплату грошей не відповідають формі, передбаченій Положенням про ведення касових операцій у національні валюті в Україні, затвердженим постановою Правління Національного банку України № 148 від 29 грудня 2017 року, не містять підпису [PERSON] про одержання коштів, підстав для видачі коштів, заявок на видачу коштів або розрахункового документу а тому не є належними доказами які підтверджують виплату позивачу заробітної плати у сумах та у періоди, зазначені в цих відомостях. Відносно порядку видачі готівки для виплат за довіреністю, передбачено п. 28 розділу III Положення № 148 у ВКО після П.І.Б. одержувача готівки бухгалтер зазначає П.І.Б. особи, якій довірено одержати готівку, а в разі видачі готівки за видатковою відомістю перед підписом про одержання грошей касир робить у ній напис «За довіреністю». Довіреність або нотаріально засвідчену копію довіреності залишають у касира і додають до ВКО або видаткової відомості. Касир вимагає пред`явити паспорт або інший документ, що посвідчує особу та відповідно до законодавства України може бути використаний на території України для укладення правочинів, у разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам установи/підприємства) за ВКО або видатковою відомістю, записує його найменування і номер, ким і коли він виданий (п. 27 розділу III Положення № 148). Фізична особа розписується у ВКО або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень - словами, копійок - цифрами). Одержувачі пред`являють паспорти чи документи, що їх замінюють, якщо видаткова відомість складена на видачу готівки кільком особам, та розписуються у відповідній графі документа. ВКО або видаткові відомості не приймають для виведення залишку готівки в касі, якщо видача готівки з каси не підтверджена підписом одержувача. Беручи до уваги приписи ч. 3 ст. 244 Цивільного кодексу України якими визначено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Згідно з ч. 4 ст. 245 ЦК довіреності на отримання зарплати, стипендії, пенсії, аліментів, інших платежів мають бути засвідчені посадовими особами підприємства, в якому довіритель працює, вчиться, перебуває на стаціонарному лікуванні, або за місцем його проживання. Термін дії довіреності має бути вказаний у самій довіреності (ч. 1 ст. 247 ЦК). Інакше довіреність вважається безстроковою і є чинною до припинення її дії. В довіреності обов`язково потрібно вказати дату її вчинення, адже без дати вчинення довіреність вважатиметься нікчемною (п. 3 ст. 247 ЦК). Якщо видача готівки проводиться за довіреністю, оформленою у встановленому порядку згідно із законодавством України, то в тексті ордера після прізвища, імені та по батькові одержувача готівки бухгалтер зазначає прізвище, ім`я та по батькові особи, якій довірено одержати готівку. У разі видачі готівки за видатковою відомістю перед підписом про одержання грошей касир робить у ній напис «За довіреністю». Довіреність залишається в касира і додається до видаткового касового ордера або видаткової відомості. Тобто уповноважений представник працівника просто підписує за нього всі необхідні документи, які оформляються в тому самому порядку, що і при самостійному отриманні виплат працівником. Якщо працівник підприємства довірить представнику отримання зарплати лише один раз за будь-який певний період - це буде разова довіреність. Якщо він обумовить, наприклад, що довіряє отримувати дохід, що йому належить, у вигляді зарплати, премій, надбавок за рік, то це буде вже спеціальна довіреність. Обов`язкові реквізити, які повинна містити довіреність, обумовлені у ст.ст. 244-247 ЦК України, до них належать: місце та дата складання (підписання),прізвище, ім`я та по батькові довірителя і повіреного, паспортні дані обох і місце їх проживання, дії, які повірений уповноважений вчинити. Аналізуючи докази, які було надано відповідачем а саме: Довіреність від 01.08.2020 року за № 01-08-01-20 якою генеральний директор ТОВ «МР КЕТ КОРПОРЕЙШН» уповноважує Калініну Любов Еерманівну представляти інтереси [PERSON] в усіх банках та/або банківських/фінансових установах на територій України, зазначена довіреність не містить місце її складання, підпису [PERSON] на надання останнім згоди на отримання [PERSON] заробітної плати за якийсь період. Теж саме, простежується в Довіреностях від 01.04.2020 р. за № 01-04-01-20 на уповноваження [PERSON]., Довіреність від 01.03.2020 р. за № 01-03-01-20 на уповноваження [PERSON]., Довіреність від 01.09.2020 р. за № 01-09-01-20 на уповноваження [PERSON]., Довіреність від 01.11.2020 р. за № 01-11-01-20 на уповноваження [PERSON]., Довіреність від 01.10.2020 р. за № 01-10-01-20 на уповноваження [PERSON]., всі вищеперераховані довіреності є однотипними та не відповідають приписам визначеним у редакції ст.ст. 244-247 ЦК України. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду без обмежень у будь-яких строках. Як ч. 1 ст. 94 КЗпП України, так і ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує градівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини І Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд ухвалює рішення про задоволення позову в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «МР КЕТ КОРПОРЕЙШН» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі у розмірі 162 799 (сто шістдесят дві тисячі сімсот дев`яносто дев`ять) гривень 90 копійок. Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Щодо стягнення компенсації за невикористані щорічні відпустки за період з17 березня 2017 року по 09 серпня 2021 року, суд зауважує, що з матеріалів справи вбачається, а саме з розрахунку позивача, що невикористаний термін відпусток складає 104 календарних днів. Тому суд доходить висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення суми компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 69 530 (шістдесят дев`ять тисяч п`ятсот тридцять) гривень 35 копійок. Щодо розрахунку середньої заробітної плати [PERSON] за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Відповідно до Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», надалі за текстом Постанова № 100, вона застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до п. 2 Постанови № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Положеннями пункту 3 Порядку визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Пунктом 5 Порядку визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, розрахунок середньої заробітної плати здійснюється виходячи із середньоденного заробітку помноженого на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. З наявної в матеріалах справи копії довідки ОК-5 вбачається, що середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 6 500,00 грн. Згідно пункту 8 Порядку, для визначення середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь Позивача, необхідним є помножити середньоденний заробіток, який становить 288,10 гривень на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні провадиться з дати фактичного звільнення - 09 серпня 2021 по дату винесення ріщення - 20 вересня 2022 року. Таким чином, сума компенсації за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 147 497 (сто сорок сім тисяч чотириста дев`яносто сім) гривень 43 копійок. Щодо розрахунку інфляційних втрат за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов наступних висновків. Також суд враховує положення ст. 34 Закону України «Про оплату праці», згідно якої компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно то індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтею 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці грошове забезпечення-); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Аналогічне положення закріплено в ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Постанови КМУ від 21.02.2001 № 159, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з 01 січня 2001 року. Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Своєчасно не отриманий з вини громадянина дохід компенсації не підлягає. Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Стаття 3 Закону України визначає, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу. Враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що з розрахунку позивача компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати вбачається, що з березня 2019 року по серпень 2021 року компенсація втрати частини грошових доходів у розмірі 12 562 (дванадцять тисяч п`ятсот шістдесят дві) гривень 76 копійок. Також досліджено розрахунок позивача по пені за несплату заробітної плати за період з 01 березня 2019 року по 12 вересня 2022 року, відповідно до якого заборгованість за 2019 рік становить 17 117,03 грн. Заборгованість за 2020 рік становить 10 246,80 грн. Заборгованість за 2021 рік становить 7 527,38 грн. Всього пені - 34 891,21 грн. Дослідивши докази по справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд доходить висновку щодо задоволення позову, оскільки вбачається обґрунтованість стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини грошових доходів у розмірі 12 562 (дванадцять тисяч п`ятсот шістдесят дві) гривень 76 копійок, та пеню за період невиплати заробітної плати у розмірі 34 891 (тридцять чотири тисячі вісімсот дев`яносто одна) гривень 21 копійок. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 908,00 грн. стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі ст. ст. 94, 232, 233, 236, Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, Закону України «Про оплату праці», Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду 08.02.2022 року у справі № 755/12623/19, та

Outcome: approved