Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Лашкевич Д.В. звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, обґрунтовуючи його тим, що 04 грудня 1993 р. сторони зареєстрували шлюб. У період шлюбних відносин [PERSON] (далі відповідач) на підставі Розпорядження Біляївської районної державної адміністрації Одеської області від 22 грудня 2006 року № 2122/2006 приватизував земельну ділянку і отримав 25 січня 2007 р. Державний акт на право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: Одеська область, Біляївський район, Дачненська сільська рада, Об`єднаний садівничий кооператив «Чайка» (скорочена назва ОСК «Чайка»), Садівниче товариство «Автомобіліст» (скорочена назва СТ «Автомобіліст»), [ADDRESS] . У період шлюбних відносин сторони спільними зусиллями подружжя побудували на вище вказаній земельній ділянці садовий будинок загальною площею 282,2 кв. м. з надвірними спорудами, який був у встановленому законом порядку введений в експлуатацію та належним чином зареєстрований за згодою обох з подружжя на праві приватної власності за відповідачем. Рішенням суду від 14.10.2010 р. шлюб між сторонами було розірвано. 05.11.2010 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою власністю. Рішенням Апеляційного суду Одеської області (Одеського апеляційного суду) від 20.06.2013 р. рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено про визнання за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частину садового будинку під літерою «А» загальною площею 282,2 кв. м. з надвірними спорудами по [ADDRESS] . Позивач оформила право власності на належну їй Ѕ частині будинку, однак земельна ділянка на якій розташований будинок на праві власності належить відповідачу, що унеможливлює користування позивачем її нерухомим майном. В добровільному порядку відповідач відмовляється поділити майно, тому позивач змушена була звернутись до суду. Ухвалою суду від 29.05.2018 р. відкрито загальне позовне провадження у справі (т. 1 а.с. 36). Ухвалою суду від 19.08.2019 року було призначено будівельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі (т. 3 а.с. 38-42). Ухвалою суду від 11.12.2019 р. відновлено провадження після повернення матеріалів справи з висновком експерта (т. 3 а.с. 57). Ухвалою суду від 19.02.2020 року було повторно призначено будівельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі (т. 3 а.с. 68-70). Ухвалою суду від 01.06.2020 р. поновлено провадження у справі (т. 3 а.с. 76). Ухвалою суду від 01.09.2020 р. витребувано документи із землеустрою (т. 3 а.с. 98-99). Ухвалою суду від 11.01.2021 року було призначено будівельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі (т. 3 а.с. 127-129). Ухвалою суду від 26.08.2021 року поновлено провадження у справі (т. 3 а.с. 142). Ухвалою суду від 10.11.2021 року в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про виділення в натурі частки садового будинку та частки земельної ділянки залишено без розгляду та продовжено розгляд позовної вимоги про поділ земельної ділянки. У зв`язку із зазначеним, позивач не вважала необхідним виконувати ухвалу суду про призначення експертизи (т. 3 а.с. 153). Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Не погоджуючись із позовними вимогами, відповідач надав відзив на позов в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки спірна земельна ділянка належить йому на праві особистої приватної власності на підставі п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, так як була приватизована ним в порядку передбаченим законом. Також відповідач вважає, що оскільки позивач в позасудовому порядку не зверталась до нього з питанням поділу майна, то її право взагалі не порушено (т.1 а.с. 73-250, т. 2 а.с. 1-250, т. 3 1-20). Від сторони позивача надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності (т. 3 а.с. 147-150). Також від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якому підтверджував наявність спору між сторонами щодо поділу майна, а також спростовував відсутність звернення позивачки до колишнього чоловіка з питанням добровільного поділу земельної ділянки, через те, що у колишнього подружжя неодноразово виниками сварки, які навіть були зафіксовані камерами зовнішнього спостереження, позивач також зверталась за медичною допомогу внаслідок фізичного впливу на неї зі сторони чоловіка. Також, оскільки за позивачкою було визнано право власності на Ѕ частину будинку, то в порядку ч. 4 ст. 120 ЗК України та ч. 1 ст. 377 ЦК України їй належить частина земельної ділянки (т. 1 а.с. 63-72). Суд, заслухавши сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 04 грудня 1993 року сторони зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням суду від 14.10.2010 року (т. 1 а.с. 16). На ім`я\~ [PERSON] \~було виданого\~Державний акт\~ серії\~ЯГ №\~952017\~на право\~власності на\~земельну ділянку\~площею 0,102\~га із\~кадастровим номером\~5121082400:01:004:0452\~(т.\~1\~а.с.\~13)\~в порядку\~реалізації права\~на приватизацію\~земельної ділянки.Верховний Суд зробив висновок щодо правового режиму земельної ділянки, отриманої внаслідок приватизації. З урахуванням змін до Сімейного кодексу України «тільки в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду». На підставі рішення виконавчого комітету Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області № 525 від 27 листопада 2008 року «Про видачу свідоцтва про право власності на садовий будинок» видане Свідоцтво від 28 листопада 2008 року про право власності на садовий будинок, який розташований за адресою Одеська область, Біляївський район, Дачненська сільська рада, Об`єднаний садівничий кооператив «Чайка» (скорочена назва ОСК «Чайка»), Садівниче товариство «Автомобіліст» (скорочена назва СТ «Автомобіліст»), [ADDRESS] (т. 1 а.с. 14-15). Рішенням Апеляційного суду Одеської області (Одеського апеляційного суду) від 20.06.2013 р. рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено рішення про визнання за [PERSON] та [PERSON] право власності по Ѕ частині садового будинку під літерою «А» загальною площею 282,2 кв. м. з надвірними спорудами по [ADDRESS] (т. 1 а.с. 17-24). Право власності на Ѕ частину садового будинку під літерою «А» загальною площею 282,2 кв. м. з надвірними спорудами по [ADDRESS] [PERSON] зареєструвала в законному порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.02.2018 року (т. 1 а.с. 25). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Статтею 60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної "сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік недомовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 372 ЦК України, зазначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Також, згідно правової позиції, визначеної у Постанові Верховного суду від 18 квітня 2018 року по справі №619/5624/14-ц - «Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Пленум ВСУ у п.27 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, роз`яснив, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 77, 78) в порядку, передбаченому статтями 235, 237, 239 ЦПК України в новій редакції. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до частини четвертої статті 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Частиною першою статті 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі\~№ 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику». Згідно з п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За клопотанням сторони позивача було витребувано технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,102 га, кадастровий номер 5121082400:01:004:0452, яка розташована за адресою Одеська область, Біляївський район, Дачненська сільська рада, Об`єднаний садівничий кооператив «Чайка»(скорочена назва ОСК «Чайка»), Садівниче товариство «Автомобіліст»(скорочена назва СТ «Автомобіліст»), [ADDRESS] за [PERSON] (т. 3 а.с. 105-113). Враховуючи усе вищевказане в своїй сукупності, вивчивши наданні докази, суд керується обставинами, що мають істотне значення, а саме: право власності на земельну ділянку відповідач отримав та зареєстрував в період шлюбу з позивачкою, земельна ділянка, яка підлягає поділу, є невід`ємною частиною будинку, який на ній споруджено, так Ѕ якого належить позивачці, а також тим що, презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке не спростовано відповідачем. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважаться. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, з огляду на зазначене, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки за кожним з колишнього подружжя підлягають задоволенню.

Outcome: approved