Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

23.08.2022 позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, у якому просить розірвати шлюб, який укладений між нею та [PERSON] , який зареєстрований 11.11.2000 Кукобівською сільською радою Решетилівського району Полтавської області, актовий запис № 7. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 11.11.2000 вона перебуває у шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають спільних дітей доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Спору з відповідачем про місце проживання дітей не має, діти після розірвання шлюбу проживатимуть разом з позивачкою. У них відсутні спільні інтереси з чоловіком, відсутнє взаєморозуміння, оскільки у них з відповідачем різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Втратили почуття любові та поваги один до одного. Фактично сім`я припинила своє існування. З січня 2022 року з відповідачем спільного господарства не ведуть, шлюбних стосунків не підтримуємо. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе. Примирення між позивачем та відповідачем неможливе. Вважає, що необхідно розірвати шлюб. Майнового спору між ними немає на момент звернення з даним позовом. Ухвалою суду від 29.08.2022 відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадженні з викликом сторін. У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. У встановлений судом строк, відповідач правом на надання відзиву не скористався. Разом з позовною заявою позивачкою подано до суду клопотання, у якому вона просить суд розглядати справу за її відсутності (а.с. 4). 02.09.2022 відповідачем до суду надано заяву, в якій зазначено, що розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги визнає повністю, проти розірвання шлюбу не заперечує. Наслідки визнання позову роз`яснені та зрозумілі. Після набрання рішення законної сили просить видати його наруки (а.с. 26). 21.09.2022 позивачкою подано до суду заяву, в якій зазначено, що розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовільнити. Окрім цього, просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] » (а.с. 27). Згідно з ч. 3\~ст. 211 ЦПК України\~справу розглянуто за відсутності сторін, які надіслали на адресу суду заяви (клопотання) з проханням справу розглянути за їх відсутності. Судовий розгляд справи здійснювався на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у зв`язку з розглядом судом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч. 4\~ст. 206 ЦПК України\~- у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 11 листопада 2000 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований 11.11.2000 Кукобівською сільською радою Решетилівського району Полтавської області, актовий запис № 7, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 5). Від даного шлюбу мають дітей - доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 03.02.2004, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Решетилівського районного управління юстиції (а.с. 6) та сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14.12.2012, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Решетилівського районного управління юстиції Полтавської області (а.с. 7). Подружні стосунки та спільне проживання сторони припинили з січня 2022 року, поновлювати їх не збираються. Спільне господарство не ведеться. Спір між сторонами виник із сімейних правовідносин та його вирішення регулюється нормами сімейного законодавства. Згідно з положеннями\~ст.\~51\~Конституції України та\~ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Частиною 2\~статті 104 СК України\~визначено, що підставою припинення шлюбу є його розірвання. Відповідно до ч. 3\~ст. 105 СК України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до\~статті 110 цього Кодексу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2\~ст. 112 СК України). Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права або інтереси інших осіб, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, тобто є передбачені\~ст. 112 СК України\~підстави для розірвання шлюбу. Таким чином, визнання позову відповідачем слід прийняти. Оскільки сторони наполягають на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати, так як сім`я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим. Відповідно до ч. 2\~ст. 114 СК України, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (ч. 3\~ст. 115 СК України). Скориставшись правом на вибір прізвища після розірвання шлюбу, яке встановлене ст. 113 СК України, позивачка вирішила залишити прізвище - « [PERSON] ». Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн., що підтверджується квитанцією № 72 від 19.08.2022 (а.с. 1). Вказані кошти судового збору були зараховані до спеціального фонду державного бюджету України, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України (а.с. 14). Окрім того, позивачкою в позовній заяві зазначено, що понесені нею витрати становлять 992,40 грн (оплата судового збору) та комісія за послуги банку в сумі 30, 00 грн (а.с. 1), що підтверджується квитанцією та очікує понести такі витрати 2500, 00 грн на професійну правничу допомогу. Просить судові витрати покласти на відповідача (а.с. 4). Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Водночас, за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] судові витрати на правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом справи у розмірі 2500, 00 грн. На підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи не надано жодного доказу, лише зазначено, що очікує понести такі витрати 2500, 00 грн на професійну правничу допомогу. Проте, у матеріалах справи відсутній будь який розрахунок обсягу та вартості наданих позивачу послуг; не надано договору, який укладено між позивачкою та адвокатом на надання професійної правничої допомоги; акт прийому-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги; детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних відповідним адвокатом на виконання умов договору про надання правової допомоги; квитанцію, яка підтверджує сплату суми. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження укладення договору з адвокатом, понесених нею витратат на правничу допомогу, їх обсягу та розрахунку, суд позбавлений можливості здійснити їх оцінку. У зв`язку з наведеним вимога про стягнення витрат на правничу допомогу не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача комісії банку в сумі 30,00 грн., яка була сплачена при сплаті судового збору за подання позовної, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. \~ \~ \~ \~Встановлення законом вичерпного переліку судових витрат означає, що на присудження судом саме цих витрат у разі настання відповідних обставин (задоволення позову, залишення його без розгляду, чи закриття провадження у справі), а не будь-яких інших може розраховувати особа, що звернулася до суду з позовом. \~ \~ \~ \~Разом з цим, комісія банку за сплату судового збору не відноситься до судових витрат, передбачених зазначеним вище переліком, а тому такі витрати не можуть бути предметом відшкодування за наслідками розгляду судової справи. Таким чином, враховуючи, що комісія банку за сплату судового збору не відноситься до судових витрат у розумінні ст. 133 ЦПК України, суд вважає необхідним відмовити в частині стягнення з відповідача на користь позивача комісії за послуги банку за сплату судового збору у розмірі 30,00 грн. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141, 142 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічні положення закріплені в ч. 3 ст. 7 Закону Україна «Про судовий збір». Таким чином, враховуючи норми ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», на користь позивача підлягає поверненню 50% сплаченого ним судового збору, що становить 496, 20 грн. (992, 40 х 50% = 496, 20). Інші 50% сплаченого позивачем судового збору, що становить 496, 20 грн., підлягають стягненню на його користь з відповідача. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved