Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

ТзОВ «Нерухомість -Закон та Порядок» звернулось в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 грудня 2020 року між ТзОВ «Преміум Лігал Колекшн» та ТзОВ «Нерухомість -Закон та Порядок» укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого останній придбав квартиру [ADDRESS] . Згідно із довідкою про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 14.01.2021 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначає, що він у встановленому законодавством порядку набув право власності на квартиру. Реєстрація відповідачів у зазначеному житлі порушує його право власності. З посиланням на норми ст. 319, 405, 406 ЦК України, просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] у зв`язку з припиненням сервітуту. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі з проведенням підготовчого засідання. Представник позивача у судове засідання не з`явився, від нього надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, письмового відзиву на позов не подали. Представник Служби у справах дітей Луцької міської ради в судове засідання не з"явився. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України). У частині першій статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України). Судом установлено, що ТзОВ «Нерухомість -Закон та Порядок» є новим власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який набув право власності на вказане житло на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 16 грудня 2020 року року, укладеного з ТзОВ «Преміум Лігал Колекшн» як іпотекодержателем цього нерухомого майна в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку». Згідно із довідкою про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 14.01.2021 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. При цьому слід зазначити, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Визнання втратившим право користування жилим приміщенням є фактично позбавленням особи права на житло, тобто виселення її без надання іншого жилого приміщення. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 753/11246/17 (провадження № 61-11292св20). Статтею 109 ЖК УРСР визначено порядок виселення із займаного жилого приміщення. Так у частинах першій та другій статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, зазначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічні норми містяться в частині третій статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як стаття 40 Закону України «Про іпотеку», так і стаття 109 ЖК УРСР у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин. Аналогічний висновок викладено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. При зверненні з позовом до суду та під час розгляду справи позивачем не надано суду доказів, які б давали можливість становити, за кредитні чи власні кошти придбано іпотечне майно, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитом. Таким чином, позивач не довів придбання квартири, що є предметом іпотеки, виключно за кредитні кошти, а також наявність іншого житла у відповідачів для проживання чи житла, яке має бути надано особі одночасно з виселенням. При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном, судам,

Outcome: dismissed