Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-06 00:00:00

Позивач [PERSON] \~звернувсядо\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовує тим, що він являється власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу від 30 липня 2001 року. Крім нього у даній квартирі зареєстрована [PERSON] , з якою вони перебували у зареєстрованому шлюбі. Так як сімейне життя у них не склалося в лютому 2016 року вони припинили спільне проживання, забравши свої особисті речі та документи, відповідачка залишила квартиру. В квітні місяці 2017 року вони остаточно припинили спілкування і відповідачка вибула у невідомому йому напрямку. Заочним рішенням Красилівського районного суду від 01 жовтня 2018 року шлюб між ними розірвано. Відповідачка з реєстрації в даній квартирі в добровільному порядку не знялася, зв`язок з нею відсутній, у зв`язку\~з чим\~здійснює перешкоди\~в користуванні\~та розпорядженні\~квартирою, тому просить визнати [PERSON] , такою, що втратила право на користування вказаним житловим приміщенням. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутність, позовні вимоги підтримує, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] , в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце його проведення була повідомлена у встановленому порядку, відзив на позов не подавала. Враховуючи вимоги\~ст. 280 ЦПК України, а також беручи до уваги згоду позивача по справі, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі тих доказів, які є в матеріалах справи. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу серії АЕВ № 016089 від 30 липня 2001 року позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Згідно довідки № 3443 від 30 червня 2021 року виданої реєстраційним відділом Красилівської міської ради в даній квартирі зареєстровані позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] , яка на даний час є його колишньою дружиною. Згідно рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 01 жовтня 2018 року шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано. Згідно акту обстеження № 07-1 від 02 липня 2021 року встановлено що в квартирі [ADDRESS] проживають лише позивач [PERSON] , [PERSON] з лютого 2016 року за вищевказаною адресою не проживає та місце її перебування по теперішній час не відомо. Відповідно до\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 4 статті 10 ЦПК і статтею 17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10 грудня 1948 року визначено, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10). Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Повага до права людини на житло закріплена також у\~статті 8 Європейської Конвенції з прав людини\~і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення ЄСПЛ у справі\~\~Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Згідно зі\~статтею 379 ЦК України\~житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно з частиною четвертою\~статті 9 ЖК Української РСР\~ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно зі статтею 317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи\~ втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України). Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно зі\~ст. 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша\~статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути\~ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені\~главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення\~статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей\~71, 72 ЖК України\~застосуванню не підлягають. Оскільки відповідачка за вказаною адресою не проживає та, на даний час не вжила дій щодо зняття з реєстрації свого місця проживання у квартирі права позивача, як власника приміщення, де зареєстрована відповідачка, порушується, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved