Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-06 00:00:00

14.03.2022 до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 10.06.2011 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Зміївського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис №\~ 48, та про визначення місця проживання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , із батьком. На обґрунтування позову зазначив, що з 10.06.2011 він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, мають спільну неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе. Останнім часом шлюбні відносини між ними фактично припинені, спільне господарство не ведеться. Найближчим часом йому із відповідачем доведеться жити окремо, тому постало питання про те, з ким із батьків залишиться дитина. Домовитись між собою їм не вдається. Фактично дочка, [PERSON] , перебуває повністю на його утриманні. Він, як батько, відповідально ставиться до своїх обов`язків. Займається навчанням дитини та доглядом за станом її здоров`я. Його стан здоров`я та стан здоров`я дитини повністю це дозволяє. Його матеріальне становище відповідає тому, щоб повністю забезпечити дитину усім необхідним, а також добрими житловими умовами. Шкідливі звички у нього відсутні, а графік роботи дозволяє проводити з дитиною достатньо багато часу. Їхня дочка також остаточно визначилась, що хоче проживати із батьком, а з матір`ю підтримувати стосунки на відстані. Тому вважав, що дитині буде краще проживати з ним. Спору про поділ спільного сумісного майна подружжя не має. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08.04.2022 цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини передано на розгляд до Зміївського районного суду Харківської області. 14.06.2022 справа надійшла до Зміївського районного суду та для її розгляду визначено суддю Овдієнка В. В. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 16.06.2022 прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання в залі суду на 18.07.2022. 08.07.2022 представник третьої особи Служби у справах дітей Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області Полянська І. І. засобами електронного зв`язку подала клопотання, в якому просила розглянути справу за відсутності представника служби у справах дітей Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 18.07.2022 задоволено клопотання позивача [PERSON] про залучення третьої особи - Служби у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, та відкладено підготовче засідання. 23.08.2022 за клопотанням позивача [PERSON] відкладено підготовче засідання. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 30.08.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.09.2022. Позивач [PERSON] подав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав. Відповідач [PERSON] подала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги визнала у повному обсязі, після розірвання шлюбу просила залишити прізвище [PERSON] . Представник третьої особи Служби у\~справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області Мартинова О. В., будь-яких заяв не подавала. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Даними свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] , копії свідоцтва про народження Серія [NUMBER] підтверджується, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 10.06.2011, мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] (а. с. 4, 8). З акта обстеження умов проживання, складеного 29.08.2022 головними спеціалістами ССД служби у справах дітей Зміївської міської ради Мартиновою О. В. та [PERSON] , вбачається, що було обстежено умови проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] : житло розміщене на першому поверсі триповерхового будинку, складається з однієї кімнати, квартира газифікована, в наявності електроенергія, вода, водовідведення, загальна площа квартири 27,6 кв. м. Умови проживання: добрі, в наявності всі необхідні меблі та побутова техніка (холодильник, телевізор). Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: у дитини є окреме ліжко для відпочинку, місце для навчання. За цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: батько [PERSON] , [INFO] ; дочка [PERSON] , [INFO] ; дідусь [PERSON] , [INFO] ; бабуся [PERSON] , [INFO] , ( [PERSON] та [PERSON] - співвласники); [PERSON] , [INFO] . Стосунки, традиції сім`ї - доброзичливі, батько належно виконує батьківські обов`язки. На момент відвідування малолітньої [PERSON] не було (а. с. 56). Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зі змінами, внесеними Протоколом № 11, стаття 5, кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно ч. ч. 1-3 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки кримінального правопорушення, щодо другого з подружжя або дитини. Чоловік, дружина мають право пред`явити позов про розірвання шлюбу протягом вагітності дружини, якщо батьківство зачатої дитини визнане іншою особою. У відповідністю зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Відповідно до ч. 8 ст. 235 ЦПК України у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Прохання відповідача не змінювати її прізвища на дошлюбне відповідає вимогам зазначеної норми. Спору про поділ майна між сторонами немає. Під час вирішення вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, суд виходив з наступного. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до положень ст. 3 Міжнародної Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. \~\~ Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, оскільки в даному випадку є бажання самої дитини, тому у суду є всі підстави для визначення місця проживання неповнолітньої дитини спільно з батьком. \~ \~ \~ \~Зазначеними вище доказами підтверджуються доводи позовної заяви про те, що позивач [PERSON] та неповнолітня дочка [PERSON] проживають разом в квартирі [ADDRESS] , де створені належні умови для проживання неповнолітньої дочки, позивачем належно виконуються обов`язки щодо утримання та виховання дитини. Відповідач не заперечувала, що їх спільна з позивачем дитина фактично залишилася проживати з батьком, не заперечувала проти визначення місця проживання дитини разом з батьком. Відповідач [PERSON] визнала позов до початку розгляду справи по суті, це не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також відповідає інтересам малолітньої дитини, і відповідно до частини 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. Дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства питання щодо розподілу понесених позивачем судових витрат судом не вирішувалося.

Outcome: approved