Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-06 00:00:00

[PERSON]. звернулася до Черкаського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] та АТ «ОТП Банк» про визнання договору іпотеки недійсним, у якому просить суд: - поновити строк на оскарження договору іпотеки № PCL-F00/173/2007, укладеного 24 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] , як такий, що пропущений з поважних причин; - визнати недійсним договір іпотеки № PCL-F00/173/2007, укладений 24 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Висоцькою С.І. та зареєстрований за реєстровим номером 4589; - судові витрати стягнути з відповідачів. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що батьками позивача є [PERSON] (відповідач у справі) та [PERSON] . У 2006 році її батьки спільно почали будувати будинок за адресою: [ADDRESS] . У 2007 році позивач разом із батьками переїхала з м. Черкаси до вказаного будинку та була зареєстрована у ньому. Їхня сім`я проживала в цьому будинку безперервно та на постійній основі. Там же у 2011 році народився брат позивача - [PERSON] . У серпні 2021 року батькові позивача було вручено іпотечне повідомлення про те, що за його борги будинок, у якому позивач зареєстрована, буде відібрано та продано. Позивач стверджує, що про будь-які судові спори її ніхто не повідомляв і лише після отримання зазначеної вище вимоги батьки розповіли, що у 2007 році будинок був переданий в іпотеку, як гарантія повернення кредитного боргу. Тоді ж батько проінформував позивача про те, що з 2018 року триває судовий розгляд справи про зняття її з реєстрації в будинку, у якому вона виросла та проживала, про що їй не було відомо раніше. У подальшому, [PERSON] дізналася, що 24 липня 2007 року між її батьком [PERSON] та ЗАТ «ОТП БАНК» був укладений договір іпотеки № PCL-F00/173/2007, за яким у заставу передано житловий будинок загальною площею 622,8 кв.м., житловою площею 374,4 кв.м., та дві земельні ділянки площами 0,125 га та 0,275 га, у рахунок боргових зобов`язань за умовами кредитного договору № МL-F00/173/2007. Позивач наголошує, що на дату укладення вказаного договору їй виповнилося повних тринадцять років і вона, як малолітня особа, мала у даному будинку місце проживання і реєстрацію, а також перебувала на утриманні та забезпеченні своїх батьків. Про те, що банк почав вести агресивну політику щодо виселення її та членів її родини із зазначеного будинку, позивач дізналася 27 вересня 2018 року із позову про позбавлення права користування житловим приміщення та заборону вчиняти дії, який був предметом розгляду Черкаського районного суду Черкаської області у справі № 707/1695/18, та із судової повістки, направленої на її ім`я. При цьому, позивач вказує, що не пам`ятає, щоб батько повідомляв її про те, що будинок передано у заставу за борги. Проаналізувавши отримані від батька документи, позовні заяви, листи, відповіді, а також сам договір іпотеки, позивач дійшла висновку, що при його укладенні її батько, як іпотекодавець, діяв не в її інтересах та поза межами закону, без дотримання процедури доведення до відому іпотекодержателя та нотаріуса про те, що наявне право користування житлом у малолітньої особи, оскільки на дату укладення договору позивача було знято з реєстрації в будинку, а потім знову, як члена сім`ї, зареєстровано батьком у 2009 році. Водночас, позивач зауважує, що на дату укладення спірного договору вказаний будинок являвся її єдиним житлом і вона не мала іншого місця проживання. З урахуванням наведеного, позивач стверджує, що з дати отримання відомостей про наявний спір щодо позбавлення її права користування житлом, у неї виникли підстави вважати, що її права, як члена сім`ї власника, малолітньої дитини на дату передачі житла в іпотеку, порушені укладенням спірного договору, який фактично призвів до звуження її прав, адже договором іпотеки створена в минулому загроза відібрання у неї єдиного житла у разі не виконання боржником основного зобов`язання, наслідком чого є реальна загроза позбавлення її права на житло, що набуте нею на законних підставах. На думку позивача, у даному випадку має місце ситуація, коли укладення договору призвело до порушення прав дитини, зокрема, до звуження обсягу житлових прав дитини та порушення охоронюваних законом інтересів дитини, обмеження прав та інтересів дитини щодо житлового приміщення, оскільки укладений договір іпотеки порушує гарантії збереження права дитини на житло, так як у разі невиконання основного зобов`язання іпотекодержатель має право відібрати предмет іпотеки. Окремо позивач наголошує на тому, що її батьком у 2007 році був укладений договір іпотеки без отримання згоди органу опіки та піклування, про що стало відомо лише у листопаді 2020 року, після того, як приватний виконавець направив лист з проханням надати згоду на передачу будинку на реалізацію згідно судового рішення. Відтак, на думку позивача, саме з того часу слід обчислювати строк позовної давності. Також, позивач вважає, що строк на оспорювання нею договору слід відраховувати з 27 вересня 2018 року, а тому стверджує, що в межах строку на подання позову для захисту своїх інтересів, які на дату укладення договору були порушені її законним представником, нею заявлено цей позов про визнання договору іпотеки недійсним, з огляду на недотримання процедури оформлення та передачі майна в іпотеку. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду. Разом з позовом [PERSON] подано заяву про забезпечення позову /а.с. 24-26/. Ухвалою суду від 28 вересня 2021 року заяву про забезпечення позову повернуто заявниці /а.с. 37-39/. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 08 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 17 листопада 2021 року; встановлено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів і заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову /а.с. 44-45/. 15 листопада 2021 року представником відповідача - АТ «ОТП Банк» - адвокатом Стратілатовим К.Г., у межах строку, встановленого судом, подано до канцелярії суду відзив на позовну заяву, разом з доказами направлення його копій іншим учасникам справи, у якому він просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позову /а.с. 54-56/. В обґрунтування своєї правової позиції представник відповідача посилається на вимоги ст.ст. 2, 3, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», правову позицію Верховного Суду, наведену в постанові від 21 жовтня 2021 року в справі № 300/2557/20, і зазначає, що за змістом статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі, якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. Згідно з п.п. «d», «е», «g» п. 5.1 ст. 5 договору іпотеки, [PERSON] заявляв та гарантував, що на момент укладення договору: будь-яка інформація, надана [PERSON] щодо предмету іпотеки, є дійсною; відсутні повноваження будь-яких третіх осіб щодо предмету іпотеки; за адресою місцезнаходження предмету іпотеки не зареєстровані та не проживають малолітні та неповнолітні особи, а також відсутні малолітні та неповнолітні діти, що мають право користування предметом іпотеки. На підтвердження своїх слів [PERSON] надав довідку Геронимівської сільської ради від 16 червня 2007 року, в якій було чітко зазначено, що єдина особа, яка зареєстрована та проживає у будинку, це позичальник [PERSON] . У довідках Руськополянської сільської ради від 16 листопада 2020 року та від 17 грудня 2020 року вказано, що [PERSON] (дружина позичальника) та [PERSON] (дочка позичальника) були зареєстровані у будинку в період із 16 березня 2007 року до 15 червня 2007 року та є зареєстрованими з 23 вересня 2009 року до теперішнього часу. З урахуванням наведеного, представник відповідача стверджує, що 15 червня 2007 року вказані особи були зняті з реєстрації у даному будинку та до 23 вересня 2009 року, тобто більше 2 років, не були зареєстровані у ньому. Водночас, представник відповідача зазначає, що договір іпотеки укладено між [PERSON] та АТ «ОТП Банк» 24 липня 2007 року, після зняття з реєстрації у будинку [PERSON] та [PERSON] . Відтак, АТ «ОТП Банк» мало законні підстави вважати, що будь-які особи, крім відповідача [PERSON] , у цьому будинку не проживають та не зареєстровані. Оскільки позивач була зареєстрована у будинку після укладання спірного договору іпотеки, на переконання представника відповідача, вона не може мати прав, як особа, яка на момент укладення договору мала зареєстроване місце проживання в іпотечному будинку, і, відповідно, договір іпотеки не може порушувати жодних її прав. Крім того, представник відповідача зауважує, що нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину), нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду України, викладену в ухвалі від 23 липня 2008 року в справі № 6-3859св08, представник відповідача стверджує, що право користування майном члена сім`ї власника житла пов`язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи, про що робиться відповідний запис до будинкової книги. Таким чином, згода органу опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. Оскільки у даному випадку на момент укладення договору іпотеки позивач не була зареєстрована в житловому будинку, згода органу опіки та піклування на передачу цього будинку в іпотеку не вимагалася. Окремо представник відповідача наголошує на тому, що [PERSON] надав нотаріусу довідку, відповідно до якої він був єдиною особою, яка зареєстрована у будинку. Він же підписав договір іпотеки, у якому гарантував, що у будинку не зареєстровані і не проживають малолітні та неповнолітні особи, а також відсутні малолітні та неповнолітні діти, що мають право користування предметом іпотеки. 24 липня 2007 року [PERSON] (мати позивача) подала приватному нотаріусу заяву про те, що вона надає своєму чоловіку [PERSON] згоду на передачу в іпотеку придбаних ними у період зареєстрованого шлюбу житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , та земельних ділянок площами 0,275 га та 0,125 га, які розташовані по [ADDRESS] , під взяття відповідачем кредиту у ЗАТ «ОТП Банк». Відтак, можливі недобросовісні дії батьків позивача, на думку представника відповідача, не можуть бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Крім того, представник відповідача зазначає, що позивач у справі [PERSON] [INFO] досягла повноліття. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 17 грудня 2012 року в справі № 2320/3560/2012 встановлено факт неналежного виконання [PERSON] та [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором № МL- F00/173/2007 від 24 липня 2007 року та стягнуто заборгованість за цим кредитним договором в сумі 277 442,25 доларів США. На момент ухвалення даного рішення, повивач була повнолітньою особою. У зв`язку з цим вона, як повнолітній член сім`ї, не могла не знати і не розуміти того, що її батьки мають невиконані зобов`язання перед банком, а на будинок може бути звернено стягнення. Також, представник відповідача звертає увагу суду на те, що позивач зареєстрована у будинку з 23 вересня 2009 року, а тому договір іпотеки не порушив жодних її прав, як дитини, оскільки її, як дитину, права користування житлом не позбавляли. До того ж, 09 жовтня 2018 року позивач одружилася із [PERSON] , який зареєстрований за іншою адресою, ніж будинок, переданий в іпотеку, тобто має інше постійне місце проживання. Відтак, звернення стягнення на даний будинок не порушить житлових прав позивачки. Разом з тим, представник відповідача зауважує, що відповідно до положень ч.ч. 1, 4 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. З моменту досягнення позивачем повноліття до моменту подання позову пройшло більше дев`яти років, протягом яких на адресу батьків позивача неодноразово надходили повістки та документи, зокрема, у справах № 2320/3560/12 та № 707/1086/15. Крім того, за цей час було відкрито ряд виконавчих проваджень, у межах яких державний та приватний виконавці неодноразово виїжджали до вказаного житлового будинку, що зафіксовано в актах останніх від 24.05.2017, 14.08.2018 та 28.08.2018. З урахуванням наведеного, представник відповідача вважає, що позивач не могла не знати про те, що будинок, у якому вона проживає, перебуває в іпотеці за спірним договором іпотеки і щодо нього тривають судові спори та вчиняються виконавчі дії. Таким чином, на переконання представника відповідача, у даному випадку строк позовної давності щодо вимог позивача закінчився, а тому він заявляє про його застосування. Крім того, 15 листопада 2021 року представником відповідача - АТ «ОТП Банк» - адвокатом Стратілатовим К.Г. подано до канцелярії суду заяву про застосування позовної давності до спірних правовідносин /а.с. 53/. 17 листопада 2021 року за клопотанням представника позивача - адвоката Давигори С.А. проведення підготовчого розгляду справи відкладено до 11 січня 2022 року. 10 січня 2022 року від представника позивача - адвоката Давигори С.А. до суду надійшла відповідь на відзив, разом з доказами направлення її копії іншим учасникам справи, у якому представник позивача не погодилася з аргументами представника відповідача та просила суд позов [PERSON] задовольнити у повному обсязі /а.с. 97-99/. В обґрунтування своєї правової позиції представник позивача зазначила, що відповідач у справі [PERSON] , як батько неповнолітньої дитини, укладаючи договір іпотеки, знав і не міг не знати про те, що не має права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних позивачу майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, оскільки виключно на батьків, як законних представників дітей, покладено обов`язок діяти в інтересах останніх та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дітей. Крім того, [PERSON] , як рідний батько позивача, підписуючи договір іпотеки, дав згоду на передачу в іпотеку житлового будинку, у якому фактично мешкала позивач, яка в силу свого малолітнього віку не могла брати учать у правовідносинах, пов`язаних з обмеженням її права користування даним майном, не могла себе захистити і звернутися до органу опіки та піклування та поліції, оскільки не набула повної цивільної дієздатності, і не мала іншого вибору, окрім як вважати, що батьки добросовісно діють в її інтересах. Також, в силу свого малолітнього віку, позивач не могла мати інше місце проживання, окрім як місце проживання своїх батьків, а зняття її з місця реєстрації виключно на дату укладення договору, на переконання представника позивача, свідчить про те, що [PERSON] не втрачала фактичне місце проживання у будинку, який переданий в іпотеку, і залишалася в ньому проживати до сьогодні. Водночас, представник позивача наголошує, що до матеріалів відзиву не долучено жодного доказу, який би свідчив про те, що позивач отримувала документи, судові повістки, позовні заяви у судових справах, де її батько був стороною. Крім того, представник позивача зауважує, що [PERSON] не була учасником виконавчих дій, їй не було вручено жодних документів і вона не ставила у них свої підписи, оскільки не являлася стороною виконавчого провадження. Представник позивача наполягає на тому, що про порушення свого права позивач дізналася 27 вересня 2018 року, коли вперше отримала ухвалу суду про відкриття провадження у справі, а тому підстави для застосування строку позовної давності, на її переконання, відсутні. Ухвалою суду від 11 січня 2022 року задоволено клопотання представника позивача - адвоката Давигори С.А. про виклик у судове засідання свідків; задоволено клопотання представника відповідача - АТ «ОТП Банк» - адвоката Стратілатова К.Г. про витребування доказів; надано відповідачам 5-денний строк з моменту отримання відповіді на відзив для подання заперечень та оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні до 16 лютого 2022 року /а.с. 110-113/. 09 лютого 2022 року на адресу суду надійшли витребувані докази /а.с. 130, 131/. Крім того, 09 лютого 2022 року представником позивача - адвокатом Давигорою С.А. подано до суду заяву про приєднання додаткових доказів, разом з додатками та доказами направлення її копії іншим учасникам справи, яка у подальшому була задоволена судом /а.с. 133-140/. Заперечень на відповідь на відзив від АТ «ОТП Банк» не надходило. 16 лютого 2022 року у зв`язку з перебуванням головуючої судді у справі Миколаєнко Т.А. на лікарняному справу було знято з розгляду, чергове підготовче судове засідання призначено на 28 березня 2022 року. При цьому, 22 лютого 2022 року представником позивача - адвокатом Давигорою С.А. подано заяву про забезпечення позову /а.с. 150-151/. Того ж дня, 22 лютого 2022 року, від представника відповідача - АТ «ОТП Банк» - адвоката Стратілатова К.Г. до суду надійшло клопотання про приєднання доказів разом з додатком, яке у подальшому було задоволено судом /а.с. 158, 159-169/. Ухвалою суду від 23 лютого 2022 року у заяві представника позивача - адвоката Давигори С.А. про забезпечення позову відмовлено /а.с. 171-174/. Ухвалою суду від 28 березня 2022 року закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 11 травня 2022 року, встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі /а.с. 180-182/. У судовому засіданні, яке відбулося 11 травня 2022 року, представник позивача - адвокат Давигора С.А. заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, виходячи з підстав, наведених у позові та у відповіді на відзив. Доповнень не мала. Представник відповідача - АТ «ОТП Банк» - адвокат Стратілатов К.Г. у судовому засіданні, що відбулося 11 травня 2022 року, заявлені позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у позові та надав пояснення, аналогічні змісту відзиву на позовну заяву. Доповнень не мав. Відповідач [PERSON] , у судовому засіданні, яке відбулося 06 вересня 2022 року, заявлені позовні вимоги не визнав та пояснив, що у 2006-2007 роках мав процвітаючий бізнес. На момент укладення спірного договору іпотеки, вартість житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , становила 3 мільйони доларів. Відтак, сума кредиту складала менше 10 % вартості житла, яке він передав в іпотеку у рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором. Сім`ю про свої наміри взяти кредит не попереджав, однак дружина у подальшому надала згоду на передачу в заставу побудованого ними будинку. За рекомендаціями працівника банку, щоб «пройти» кредитний комітет, безпосередньо перед укладенням кредитного договору, виписав дружину та доньку з даного житла і зареєстрував їх у своїх батьків у Чорнобаївському районі Черкаської області. Не зважаючи на це, дружина і дитина місце свого фактичного проживання ніколи не змінювали та до цього часу проживають в [ADDRESS] . Лише на початку березня 2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, донька тимчасово виїхала в м. Хуст. Відповідаючи на уточнююче запитання представника відповідача - АТ «ОТП Банк» - адвоката Стратілатова К.Г., [PERSON] зазначив, що після реєстрації шлюбу донька продовжувала проживати в [ADDRESS] . Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач [PERSON] не скористався. Заслухавши вступне слово сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, суд дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що батьками позивача у справі [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] (батько) та [PERSON] (мати), що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17 червня 1994 року /а.с. 7/. На підтвердження зміни прізвища позивачем надано копію свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 09 жовтня 2018 року, з якого вбачається, що 09 жовтня 2018 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] , після реєстрації якого стала іменуватися прізвищем « [PERSON] » /а.с. 7, зворот/. 24 липня 2007 року між АТ «ОТП Банк» та відповідачем у справі [PERSON] був укладений кредитний договір № ML-F00/173/2007. Того ж дня, 24 липня 2007 року, [PERSON] надала своєму чоловіку [PERSON] згоду, посвідчену приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Висоцькою С.І. та зареєстровану в реєстрі за № 4587, на передачу в іпотеку придбаних ними в період зареєстрованого шлюбу житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , та земельних ділянок площами 0,275 га та 0,125 га, які розташовані в [ADDRESS] , під взяття чоловіком кредиту у ЗАТ «ОТП Банк» /а.с. 66/. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № ML-F00/173/2007 від 24 липня 2007 року, між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] 24 липня 2007 року укладено договір іпотеки № РСL-F00/173/2007, за умовами якого [PERSON] передав ЗАТ «ОТП Банк» в іпотеку житловий будинок загальною площею 622,8 кв.м, з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та дві земельні ділянки площами 0,275 га та 0,125 га, які розташовані в [ADDRESS] /а.с. 9-13/. Згідно з підпунктами «d», «е», «g» пункту 5.1 статті 5 договору іпотеки, [PERSON] , як іпотекодавець, заявляв та гарантував, що: будь-яка інформація, надана ним іпотекодержателю щодо предмету іпотеки, є дійсною та залишається такою на протязі дії цього Договору; відсутні повноваження будь-яких третіх осіб щодо предмету іпотеки; за адресою місцезнаходження предмету іпотеки не зареєстровані та не проживають малолітні та неповнолітні особи, а також відсутні малолітні та неповнолітні діти, що мають право користування предметом іпотеки . Зі змісту довідки, виданої виконавчим комітетом Геронимівської сільської ради, № 864 від 16 червня 2007 року слідує, що на момент укладення іпотечного договору у будинку за адресою: [ADDRESS] , окрім відповідача [PERSON] , ніхто не був зареєстрований та не проживав /а.с. 63/. З копії довідки, виданої виконавчим комітетом Іркліївської сільської ради, № 139 від 26 січня 2022 року встановлено, що [PERSON] та її донька [PERSON] дійсно були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] у період з 24 липня 2007 року до 16 вересня 2009 року /а.с. 138/. Відповідно до копії довідки, виданої виконавчим комітетом Іркліївської сільської ради, № 2546 від 19 липня 2007 року, що була надана [PERSON] нотаріусу та надійшла на виконання ухвали суду від Черкаського обласного державного нотаріального архіву, [PERSON] на момент укладення спірного іпотечного договору проживала разом із своєю матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] /а.с. 131/. Зі змісту довідок, виданих виконавчим комітетом Руськополянської сільської ради № 1267/1 від 16 листопада 2020 року та № 519/1 від 17 грудня 2020 року, вбачається, що [PERSON] (дружина), [INFO] , та [PERSON] (дочка), [INFO] , були зареєстровані у домоволодінні, переданому в іпотеку, з 16 березня 2007 року до 15 червня 2007 року та є зареєстрованими з 23 вересня 2009 року до теперішнього часу; [PERSON] (син), [INFO] , зареєстрований у спірному домоволодінні з 15 травня 2018 року /а.с. 8, 64, 65/. На підтвердження факту навчання [PERSON] у Черкаській приватній ЗОШ І-ІІІ ступенів «Перлина» суду надано копію витягу з наказу № 38 від 31 серпня 2001 року про зарахування [PERSON] до 2-го класу /а.с. 134/; копію довідки, виданої Черкаською приватною ЗОШ І-ІІІ ступенів «Перлина», № 02 від 25 січня 2022 року, відповідно до якої [PERSON] дійсно навчалася у даному навчальному закладі з 31.08.2001 до 28.05.2010 /а.с. 135/; копію витягу з наказу № 4 від 25 травня 2010 року про випуск 11 класу, згідно з яким наказано учням 11 класу, що пройшли державну підсумкову атестацію, у тому числі [PERSON] , видати атестати про повну загальну середню освіту і випустити зі школи /а.с. 136/, копію форми 063-о - карти профілактичних щеплень /а.с. 22/. З копії довідки Відділу освіти виконавчого комітету Іркліївської сільської ради № 37 від 27 січня 2022 року встановлено, що [PERSON] не була зарахована до Іркліївської ЗОШ І-ІІІ ступенів Чорнобаївського району Черкаської області та Скородистицької ЗОШ І-ІІ ступенів Чорнобаївського району Черкаської області у 2007, 2008, 2009 роках /а.с. 137/. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 17 грудня 2012 року в цивільний справі № 2320/3560/2012 задоволено позов ПАТ «ОТП Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором; та стягнуто солідарно із [PERSON] і [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 2 217 595 грн 90 коп., а також судові витрати, що складаються з оплати судового збору, в сумі 3 219 грн 00 коп. /а.с. 67-68/. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 17 жовтня 2016 року задоволено заяву ПАТ «ОТП Банк» та видано дублікат виконавчого листа відповідно до рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 грудня 2012 року в цивільний справі № 2320/3560/2012 /а.с. 69/. 26 січня 2017 року головним державним виконавцем Черкаського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Решетняком В.А. відкрито виконавче провадження № 53285918 з примусового виконання виконавчого листа № 2320/3560/12, виданого Черкаським районним судом Черкаської області 07 листопада 2016 року, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 2 217 595 грн 90 коп. та судового збору в сумі 3 219 грн 00 коп. /а.с. 75/. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Горбатюк В.П. від 05 червня 2018 року, винесеною у виконавчому провадженні № 53284464, виконавчий документ про стягнення із [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 2 217 595 грн 90 коп. та судового збору в сумі 3 219 грн 00 коп., повернено стягувачу /а.с. 74/. З результату пошуку виконавчих проваджень в АСВП від 12 листопада 2021 року вбачається, що виконавче провадження № 53284464, відкрите 26 січня 2017 року, є завершеним /а.с. 77/. З розрахунку заборгованості за кредитним договором № ML-F00/173/2007 від 24 липня 2007 року, укладеним з [PERSON] , вбачається, що станом на 03 серпня 2021 року загальна сума заборгованості останнього за вказаним договором складає 405 708,26 доларів США /а.с. 20/. 03 серпня 2021 року АТ «ОТП Банк» засобами поштового зв`язку скеровано [PERSON] за місцем його проживання іпотечне повідомлення за договором іпотеки № РСL-F00/173/2007 від 24 липня 2007 року (вимога про усунення порушень), у якому Банк просив останнього протягом тридцятиденного терміну виконати порушене зобов`язання за кредитним договором № ML-F00/173/2007 від 24 липня 2007 року та договором іпотеки № РСL-F00/173/2007 від 24 липня 2007 року, викладене в іпотечному повідомленні, попередивши, що в разі невиконання даного іпотечного повідомлення протягом тридцятиденного терміну Банк зверне стягнення на предмет іпотеки в порядку ст.ст. 35,36,37,38 Закону України «Про іпотеку» /а.с. 19/. 16 серпня 2018 року Акціонерне товариство «ОТП Банк» звернулося до Черкаського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Руськополянської сільської ради, про позбавлення права користування житловим приміщенням та заборону вчиняти дії /а.с. 14/. 27 вересня 2018 року [PERSON] отримано копії позовної заяви з додатками, а також копію судової повістки та копію ухвали про відкриття провадження у вказаній справі /а.с. 21, 21 (зворот)/. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 13 квітня 2021 року в цивільний справі № 707/1695/18, яке залишено без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 15 липня 2021 року, відмовлено у позові Акціонерного товариства «ОТП Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Руськополянської сільської ради, про зняття з реєстрації та заборону вчиняти дії /а.с. 14-15, 16-18/. Постановою Верховного Суду від 02 лютого 2022 року в справі № 707/1695/18 скасовано рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 13 квітня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 15 липня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову Акціонерного товариства «ОТП Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Руськополянської сільської ради, про зняття з реєстрації, у цій частині позов задоволено та ухвалено зняти з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у будинку за адресою: [ADDRESS] . Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 13 квітня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 15 липня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову Акціонерного товариства «ОТП Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Руськополянської сільської ради, щодо заборони вчиняти дії, залишено без змін. /а.с. 159-169/. Крім того, з матеріалів справи встановлено, що постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вакуленко С.М. від 05 жовтня 2015 року відкрито виконавче провадження № 48934662 з примусового виконання виконавчого листа № 2/707/652/15, виданого Черкаським районним судом Черкаської області 21 вересня 2015 року, про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № РСL-F00/173/2007 від 24 липня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Висоцькою С.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 4588 /а.с. 70/. Постановою приватного виконавця Плесюка О.С. від 25 червня 2018 року відкрито виконавче провадження № 56671828 з примусового виконання виконавчого листа № 707/1086/15-ц, виданого Черкаським районним судом Черкаської області 02 червня 2017 року, про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № РСL-F00/173/2007 від 24 липня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Висоцькою С.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 4588 /а.с. 72-73/. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Горбатюк В.П. від 05 червня 2018 року, винесеною у виконавчому провадженні № 54130254, виконавчий документ про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах, повернено стягувачу /а.с. 71/. З результату пошуку виконавчих проваджень в АСВП від 12 листопада 2021 року вбачається, що виконавче провадження № 54130254, відкрите 14 червня 2017 року, є завершеним /а.с. 76/. 24 травня 2017 року, 14 серпня 2018 року та 28 серпня 2018 року головним державним виконавцем Горбатюк В.П. та приватним виконавцем Плесюком О.С. у межах зазначених вище виконавчих проваджень здійснювалися виїзди за адресою: [ADDRESS] /а.с. 78, 79, 80/. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо, дали суду покази, якими засвідчили факт постійного проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з 2006 року. При цьому, свідок [PERSON] посвідчила факт постійного проживання [PERSON] за вказаною адресою у період з 2006 року до 2016 року, так як у 2016 році свідок змінила місце проживання. Допитана у судовому засіданні [PERSON] показала, що є матір`ю позивача [PERSON] та зазначила, що вся сім`я, у тому числі донька, із 2007 року постійно проживали за адресою: [ADDRESS] . Перед тим, як отримати кредит, її чоловік, за порадою працівника банку, тимчасово виписав її та доньку з даного житла і зареєстрував у своїх батьків в с. Іркліїв, однак за два роки вони знову зареєструвалися за попереднім місцем реєстрації. За місцем реєстрації в с. Іркліїв не проживали, весь час жили в с. Геронимівка. Звідти возили дитину на навчання у приватну школу «Перлина» в м. Черкаси. Після реєстрації шлюбу та народження сина, донька разом з дитиною продовжували постійно проживати по [ADDRESS] , а її чоловік з`являвся періодично: на вихідні, у період відпустки. Про існування судових спорів вона та донька дізналися у 2018 році, до того судовими справами займався чоловік. Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України). Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2 статті 2 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України та частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Подібна норма знайшла закріплення і у ЦПК України. Так, відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Крім того, захисту в суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес особи, який має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004. При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Тобто вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспоренню суд може прийняти рішення про задоволення позову. Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, або компенсація витрати, що виникли у зв`язку з порушенням прав, чи в інший спосіб нівелює негативні наслідки такого порушення. Дані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 01.03.2018 у справі № 910/2280/17. Предметом спору в цій справі, виходячи із заявлених позовних вимог, є визнання недійсним договору іпотеки № PCL-F00/173/2007, укладеного 24 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Висоцькою С.І. та зареєстрованого в реєстрі за номером 4589. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Стаття 627 ЦК України та статті 6 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. За змістом статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки базується на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних відносинах викладено Верховним Судом України у постановах від 22 червня 2016 року в справі № 6-1024цс16 та від 09 листопада 2016 року в справі № 668/13508/14-ц, а також Верховним Судом у постановах: від 20 листопада 2019 року в справі № 520/15250/15-ц (провадження № 61-31644св18), від 27 лютого 2020 року в справі № 716/901/17 (провадження № 61-44408св18), від 17 червня 2020 року в справі № 308/5835/17 (провадження № 61-37066св18), від 16 березня 2020 року в справі № 509/910/15 (провадження № 61-15726св19). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року в справі 6-384цс15 та від 10 липня 2017 року в справі № 6-1002цс17, а також у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 389/3595/15-ц (касаційне провадження № 61-5630св18), від 17 червня 2020 року в справі № 727/5978/14-ц (провадження № 61-38141св18), від 20 травня 2020 року в справі № 760/15341/16-ц (провадження № 61-48978св18). Суд зауважує, що іпотекодавець не визнавав право проживання дитини в жилому приміщенні, надавши недостовірні довідки виконавчого комітету Геронимівської сільської ради № 864 від 16 червня 2007 року /а.с. 63/ та виконавчого комітету Іркліївської сільської ради № 2546 від 19 липня 2007 року /а.с. 131/. Крім того, судом установлено, що іпотекодавець (батько дитини), укладаючи договір іпотеки, гарантував, що за місцем знаходження предмета іпотеки не зареєстровані та фактично не проживають (не мають права користування) малолітні чи неповнолітні особи, та передача предмета іпотеки в іпотеку не порушує прав та інтересів дитини. При цьому, [PERSON] (мати дитини) надала своєму чоловіку [PERSON] згоду, посвідчену приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Висоцькою С.І. та зареєстровану в реєстрі за № 4587, на передачу в іпотеку придбаних ними в період зареєстрованого шлюбу житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , та земельних ділянок площами 0,275 га та 0,125 га, які розташовані в [ADDRESS] /а.с. 66/. Заперечень з приводу порушення прав їхньої малолітньої дитини не заявляла. Таким чином, неправдиве повідомлення батьком про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, розцінюється судом як прояв недобросовісної поведінки останнього при укладенні оспорюваного договору іпотеки. Між тим, позивач у справі [PERSON] , згідно довідок, виданих виконавчим комітетом Руськополянської сільської ради № 1267/1 від 16 листопада 2020 року та № 519/1 від 17 грудня 2020 року /а.с. 8, 64, 65/, на час укладення спірного договору іпотеки не була зареєстрована у вказаному житловому будинку та не була його співвласником. З копії довідки, виданої виконавчим комітетом Іркліївської сільської ради, № 139 від 26 січня 2022 року встановлено, що у зазначений вище час позивач мала місце реєстрації за адресою: [ADDRESS] /а.с. 138/. Водночас, суд зауважує, що [PERSON] до свого повноліття фактично проживала у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , на чому наголошувала представник позивача та що підтверджено відповідачем [PERSON] , а також показами допитаних у судовому засіданні свідків. Відтак, позивач зберігала право користування житлом протягом часу перебування будинку в іпотеці. З урахуванням наведеного, суд констатує, що хоч укладення іпотечного договору і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте це не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої дитини на користування житлом. Доказів, які б доводили протилежне, позивачем та її представником суду не надано. Отже, посилання позивача на порушення положень частини шостої статті 203, статті 215 ЦК України, частини другої статті 177 СК України, статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 3 Конвенції «Про права дитини», статті 405 ЦК України, та, як наслідок, існування підстав для визнання договору іпотеки недійсним, суд вважає безпідставними. Твердження позивача про те, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який є предметом іпотеки, є єдиним для неї житлом, не доведені належними та допустимими доказами. При цьому, суд враховує, що у постанові від 02 лютого 2022 року в справі № 707/1695/18 Верховний Суд зазначив, що [PERSON] , діючи недобросовісно та порушуючи умови договору іпотеки, після його укладення, без згоди банку, зареєстрував в іпотечній квартирі дружину та дітей; а тому право на користування квартирою у його дружини та дітей виникло після укладення договору іпотеки з огляду на недобросовісні дії боржника щодо реєстрації місця проживання указаних осіб з метою перешкоджання зверненню стягненню на майно в рамках виконавчого провадження. Отже, після укладення договору іпотеки, [PERSON] штучно були створені умови, які у подальшому стали підставами для його оспорювання. З урахуванням наведеного, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування обставин справи, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень; оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку; встановивши, що [PERSON] , який на момент укладення оспорюваного договору іпотеки був законним представником своєї малолітньої доньки, діючи недобросовісно, свідомо передав будинок в іпотеку, надавши при цьому неправдиву інформацію про відсутність прав дитини на вказане майно; а також зважаючи на недоведення позивачем порушення її прав і законних інтересів у зв`язку із укладенням між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» договору іпотеки № РСL-F00/173/2007 від 24 липня 2007 року; суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] . Щодо заяви представника відповідача - АТ «ОТП Банк» - адвоката Стратілатова К.Г. про застосування позовної давності до спірних правовідносин /а.с. 53/, суд зазначає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 21 жовтня 2020 року в справі № 509/3589/16-ц. Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року, § 58). Інші аргументи та доводи сторін специфічними, доречними, важливими та суттєвими не являються і не здатні вплинути на рішення суду. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у справі суд залишає за позивачем. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed