Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

В провадження Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області надійшла вказана цивільна справа. В обґрунтування позовних вимог сторона позивача зазначила, що договір дарування квартири від 03.11.2017 року не відповідає чинному законодавству, адже позивач помилялася щодо природи спірного правочину, помилково вважаючи його договором довічного утримання, позивач помилялася щодо обставин правочину, які мають істотне значення, було відсутнє волевиявлення на відчуження квартири, а тому просила визнати оспорюваний договір недійсним. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 19.05.2021 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні сторона позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Сторона відповідача заперечувала щодо задоволення вимог, просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши учасників справи, допитавши в судовому засіданні свідків, дослідивши наявні у справі докази, судом були встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно до свідоцтва про право на спадщину за законом позивачу належала трьохкімнатна квартира [ADDRESS] . У відповідності до договору дарування квартири від 03.11.2017 [PERSON] (дарувальник) подарувала [PERSON] (обдаровувана) належну [PERSON] трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Ларисою Тарасівною та зареєстровано в реєстрі за №4142 (а.с.10). Позивач зазначає, що цей договір дарування не відповідає чинному законодавству, оскільки позивач помилялася щодо природи спірного правочину, помилково вважаючи його договором довічного утримання, також позивач помилялася щодо обставин правочину, які мають істотне значення і у позивача було відсутнє волевиявлення на відчуження квартири. З даного приводу суд зазначає наступне. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; а згідно з частинами 1 та 3 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони. Згідно ст.ст. 627, 628 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У відповідності із ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України установлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей При цьому, згідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У відповідності до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» дається наступне тлумачення ч. 1 ст. 229 ЦК України: обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Вирішуючи даний спір суд перевіряє обставини щодо укладення оспорюваного правочину, а також чи відповідає правочин загальним вимогам, зазначеним у ст. 203 ЦК України та вважає, що позивачем не подані суду відповідні докази в підтвердження своїх покликань по позову, що в свою чергу є підставою для констатації необґрунтованості позовних вимог та відмови у задоволенні позову, окрім того судом не встановлено жодних належних підстав вважати, що права та охоронювані законом інтереси позивача були порушені укладенням оспорюваного договору. Разом з тим, обставини, з якими закон пов`язує застосування ст. 229 ЦК України, на які покликався позивач не знайшли свого підтвердження, оскільки на момент вчинення правочину позивач достеменно знала про наслідки його вчинення, зміст ст.ст. 182, 334, 377, 717, 727, 728 ЦК України сторонам нотаріусом роз`яснено, договір підписано власноручно сторонами, їх особи, дієздатність та належність майна нотаріусом перевірено. Судовим розглядом було з`ясовано набуття сторонами правочину певного обсягу прав та обов`язків, на виконання яких сторонами вчинялись дії, передбачені спірним правочином, а також надавалась оцінка самому правочину, в тому числі і щодо форми його укладення, суд вважає, що при укладенні оспорюваного договору дарування волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх волі, доказів, що позивач помилявся і така помилка дійсно мала місце і становить істотне значення суду не наведено, а відтак суд не вбачає правових підстав для задоволення позову. Додатково слі зазначити, що якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним. Також необхідно вказати, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідний правовий висновок міститься і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2020 року в справі № 756/6516/16-ц, провадження № 61-13359св19. Окремо слід вказати щодо показань свідків, допитаних в судовому засіданні. Так, судом не було встановлено об`єктивних, чітких та несуперечливих показань свідків, які необхідні для встановлення об`єктивної істини в справі при винесенні законного та обґрунтованого рішення. На переконання суду показання всіх допитаних свідків не дають змогу встановити нерозривний зв`язок між поясненнями сторін і спірними правовідносинами, та фактично є неспроможними підтвердити чи спростувати наявні у справі письмові докази та пояснення сторін, а тому оцінюються судом критично. Частина 9 та 10 статті 158 ЦПК України зазначають, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. За таких обставин підлягають до скасування заходи забезпечення позову, що застосовано ухвалою суду від 23.07.2020 з моменту набрання законної сили рішенням у даній справі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у відповідності до наявних підтверджуючих документів, оскільки обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката і судом такої не співмірності не встановлено, обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду в суді та безпосередня участь представників у суді в даній конкретній справі неможливо визнати незначними. На підставі викладеного та

Outcome: approved