Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

У вересні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про визнання спільної сумісної власності на квартиру. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] починаючи з 19.06.2010 перебувають у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу сторонами було набуто у власніть спільне майно, а саме на квартиру загальною площею 38,9 кв.м., житлова площа 18,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за відповідачем на підставі Договору купівлі-продажу від 25.10.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В. та зареєстрованого в реєстрі за №617. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.01.2018 у справі №1-кс/760/178/18 на вказану квартиру накладено арешт. Позивач зазначає, що відповідно до ст. ст. 60, 70 СК України вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, їй належить право власності на 1/2 частку, а накладений арт порушує її право вільно володіти та розпоряджатися своїм майном. З огляду на наведене, позивач просить визнати квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визначити [PERSON] 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; зняти арешт з 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.12.2020 відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. У відповідності до ст. ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.09.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним позов задовольнити частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 19.06.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданим 19.06.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві. Під час шлюбу на ім`я [PERSON] було набуто у власність майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить копія Договору купівлі-продажу від 25.10.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В. та зареєстрованого в реєстрі за №617, та Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28.10.2016 №71646349. Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ст. 61 СК України). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 13.02.2020 по справі № 320/3072/18. Як роз`яснено у пунктах 23-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК України). Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, відповідач не надав суду будь-яких доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 71 СК України). Таким чином, як позивачу, так і відповідачу, відповідно до ст. 63 СК України належить право власності на: 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Щодо позовних вимог про зняття арешту з 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , слід зазначити наступне. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.01.2018 у кримінальній справі №1-кс/760/178/18 частково задоволено клопотання старшого детектива Національного бюро Першого відділу детективів Третього підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України Халявки В.В. про накладення арешту на нерухоме майно підозрюваного та на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , накладено арешт. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому. Згідно із с. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 цього Кодексу). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу. Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 1 ст. 1 КПК України встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Правовідносини щодо арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження, регулюються главою 17 КПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 ЦПК України заходами забезпечення кримінального провадження є: арешт майна. Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. За змістом ст. 173 цього Кодексу питання про накладення арешту на майно вирішують слідчий суддя або суд. Підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Таким чином, у разі, якщо арешт на майно накладено в порядку, передбаченому КПК України, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право на майно, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту в порядку кримінального судочинства. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про зняття арешту з 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та зазначає, що позивач не позбавлена можливості звернення до суду із заявою про скасування арешту в порядку КПК України. У порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 3000,00 грн.

Outcome: partial