Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

Адвокат Шаповалов Максим Сергійович, діючи в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним рішення № 18685681 від 17.01.2015 року та скасувати державну реєстрацію права на будинок [ADDRESS] за [PERSON] , видане державним реєстратором реєстраційної служби Куликівського районного управління юстиції Чернігівської області Кияшко Оксаною Іванівною. Заявлені позовні вимоги мотивує тим, що 07 травня 1999 року [PERSON] набула право власності на будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу будинку, посвідченого державним нотаріусом Куликівської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в державному реєстрі за № 381 від 07.05.1999 року. Зазначений договір було укладено між [PERSON] та [PERSON] , який діяв від імені та в інтересах дочки [PERSON] . Однак в грудні 2021 року позивачу стало відомо, що реєстраційною службою Куликівського районного управління юстиції Чернігівської області на будинок [ADDRESS] 17.01.2015 року було видано свідоцтво № [NUMBER] про право власності [PERSON] та в подальшому зареєстровано в реєстрі від 15.01.2021 року, індексний № 18685681. Позовна заява надійшла до суду 21 грудня 2021 року. Головуючий суддя своєю ухвалою від 17 січня 2022 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у даній справі, підготовче судове засідання призначено на 16 лютого 2022 року, судовий розгляд справи по суті призначений 30 червня 2022 року, судові засідання було відкладено на 19 липня 2022 року та 08 серпня 2022 року у зв`язку з витребуванням доказів, а також було оголошено перерву до 13 вересня 2022 року у зв`язку з викликом свідка. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що пред`явлений позов відповідач вважає незаконним, безпідставним та необґрунтованим, і таким що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивач аргументує свої позовні вимоги тим, що нібито 07 травня 1999 року вона набула право власності на будинок [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу будинку, посвідченого державним нотаріусом Куликівської районної державної нотаріальної контори та зареєстрованого в державному реєстрі за № 381 від 07.05.1999 року. Вищезазначений договір на її думку було укладено між [PERSON] та [PERSON] , який діяв від імені та в інтересах дочки [PERSON] . Однак відповідач [PERSON] стверджує, що даний будинок нікому і ніколи не продавав і є його законним власником. Договір купівлі-продажу будинку від 07 травня 1999 року між ним та [PERSON] він не укладав та не підписував. Куликівська селищна рада надала відзив за підписом селищного голови Постернак Ю. О. в якому зазначає, що не визнає заявлених позовних вимог до Куликівської селищної ради, оскільки позивачем не надано доказів чому саме селищна рада є відповідачем та які позовні вимоги пред`явлені саме їй. Куликівська селищна рада не приймала рішень щодо права власності позивача і на підставі яких набувалося право власності відповідачем [PERSON] . Селищна рада, яка є правонаступником Виблівської селищної ради Куликівського району Чернігівської області як відповідач не порушувала вимог чинного законодавства при прийнятті оскаржуваного рішення про реєстрацію права власності [PERSON] . Зазначає, що Куликівська селищна рада чи її представник, як відповідач, не зловживали процесуальними правами сторони в цивільному процесі та спір виник не внаслідок протиправних дій селищної ради, а у зв`язку з наявністю посвідченого права власності на домоволодіння продавця в 2015 році, при тому, що останній продав його позивачу у 1999 році. Також просила розглянути справу за відсутності представника селищної ради. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Шаповалов М. С. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Котенок А. П. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення. [PERSON] зазначив, що спірний житловий будинок належить йому вже більше тридцяти років, він його придбав у 1989 році. Відповідачку він знає давно, так як вона є онукою його померлої цивільної дружини, однак жодних договорів щодо продажу будинку він не укладав. Третя особа - Чернігівська районна державна адміністрація про розгляд справи повідомлена належним чином, однак свого представника в судове засідання не направила, клопотань про відкладення розгляду не заявляла. Суд, вислухавши учасників судового засідання, дослідивши повно і всебічно обставини справи та письмові докази, проаналізувавши норми законодавства, дійшов переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 07 травня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу будинку. Згідно вказаного договору [PERSON] продав, а [PERSON] купила жилий будинок [ADDRESS] . Договір посвідчений державним нотаріусом Куликівської державної нотаріальної контори Чмілем Г. І., зареєстрований в реєстрі за № 381 (а.с.81). Згідно довідки ТОВ «Трудовий колектив Чернігівського обласного бюро технічної інвентаризації» № 81 від 28.06.2022 року, станом на 31.12.2012 року Комунальним підприємством «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради право власності на житловий будинок по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07.05.1999 року № 381 (а.с.111). 12 серпня 2006 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , після чого їй присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.12). 17 січня 2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Куликівського районного управління юстиції Чернігівської області Кияшко О. І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 18685681, яким за [PERSON] в цілому зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на підставі попередньо виданого цим же реєстратором свідоцтва про право власності від 17.01.2015 року(а.с.7, 10). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 32352404 від 17 січня 2015 року, [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомив, що є батьком позивачки, знає [PERSON] давно, оскільки останній жив у приймах у його тещі. У 1999 році [PERSON] вирішив продати будинок, тому він захотів його купити для своєї дочки. Вони приїхали до нотаріуса, надали всі документи, через неділю їм сказали приїхати за документами. [PERSON] та [PERSON] підписали договір купівлі-продажу та [PERSON] передав [PERSON] гроші. Все це відбувалося в присутності нотаріуса. Загалом до нотаріуса вони їздили три рази. Зважаючи на те, що дочка в той час була неповнолітня, а відповідач мав певне відношення до їх сім`ї, тому відповідач проживав у цьому будинку й надалі. Коли ж вони вирішили зареєструвати за вже дорослою дочкою право власності на будинок в Державному реєстрі прав та звернулися до реєстратора, то виявилося, що право власності на будинок зареєстровано за [PERSON] . На запитання, чи звертався він після укладання договору до органу БТІ для його реєстрації у встановленому на той час порядку, відповів, що так, звертався через декілька днів і право власності було зареєстровано. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно зі ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Нормативно-правовим актом, який регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав, є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року. Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла станом на 17.01.2015 року) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однією із засад державної реєстрації, закріпленій в ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла станом на 17.01.2015 року) є визнання дійсними прав на нерухоме майно, якщо реєстрація проводилась згідно чинного законодавства на час їх виникнення, а саме, права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, зокрема, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Тобто, права, зареєстровані до 1 січня 2013 року залишаються дійсними, повторна їх реєстрація в Державному реєстрі прав не вимагається. Але, у випадку відчуження об`єкта нерухомості, вся інформація про таку реєстрацію повинна бути перенесена (внесена) до Державного реєстру прав, для синхронізації баз даних, також інформація про зареєстровані права може бути перенесена до Державного реєстру прав за бажанням власника. На час укладання Договору купівлі-продажу будинку від 07.05.1999 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Куликівської державної нотаріальної контори Чмілем Г. І., порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в Україні регулювався Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженою наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 року № 121 (далі - Інструкція), відповідно до положень якої, державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснювали державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Пунктами 1.6 та 1.7 даної Інструкції передбачалось, що державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. Реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна провадилась на підставі правовстановлювальних документів. Власне процедура проведення реєстрації прав власності передбачалася п.2.1 Інструкції та включала в себе наступні етапи у такому порядку: а) заявник подає до бюро технічної інвентаризації два примірники правовстановлювального документа (оригінал та копію); б) відповідальний працівник бюро технічної інвентаризації вивчає законність та повноту документів і на підставі їх робить відповідний запис у реєстрову книгу; в) адреса об`єкта, що реєструється, записується в алфавітний журнал адрес; г) прізвище, ім`я та по батькові фізичних осіб - власників нерухомого майна вноситься в алфавітний журнал або картку картотеки власників; ґ) на оригіналі правовстановлювального документа робиться реєстраційний напис. Якщо на правовстановлювальному документі немає місця для реєстраційного напису, то видається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною такого документа; д) на копії правовстановлювального документа робиться відмітка про реєстрацію з посиланням на реєстровий номер та дату реєстрації; е) до інвентаризаційної справи додається копія правовстановлювального документа, довідка про належність об`єкта нерухомого майна, в якій записується: прізвище, ім`я та по батькові або найменування власника, назва і зміст правовстановлювального документа, число і місяць реєстрації з підписом особи, яка відповідає за реєстрацію. Поточна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна (реєстрація переходу права власності від одних власників до інших) провадилась в тій самій реєстровій книзі і під тим самим реєстровим номером, за яким провадилась первинна реєстрація об`єкта нерухомості. Із вищевикладеного слідує, якщо правовстановлюючі документи містять одну з наступних відміток: штамп БТІ або відмітку БТІ, чи є Витяг з реєстру БТІ, в такому разі документи вважаються належним чином оформлені, а право власності зареєстроване до 2013 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно і відповідно держава визнає право власності на таке майно. На договорі купівлі-продажу будинку від 07.05.1999 року, посвідченому державним нотаріусом Куликівської державної нотаріальної контори Чмілем Г. І., зареєстрованому в реєстрі за № 381 міститься реєстраційний напис БТІ, згідно якого відповідний житловий будинок зареєстрований на праві власності в цілому за [PERSON] , записаний у реєстрову книгу 1 за №116 13.05.1999 року (а.с. 8), що також підтверджується довідкою ТОВ «Трудовий колектив Чернігівського обласного бюро технічної інвентаризації» № 81 від 28.06.2022 року (а.с. 111). Таким чином, право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] відповідно до правовстановлюючого документу - договору купівлі-продажу будинку від 07.05.1999 року зареєстровано за [PERSON] відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення. Твердження відповідача [PERSON] , що нібито, він ніколи не укладав відповідний Договір купівлі-продажу будинку від 07.05.1999 року та будинок за адресою [ADDRESS] не продавав спростовуються матеріалами справи, жодних доказів на підтвердження своїх слів відповідачем не було надано, вимога щодо визнання відповідного договору недійсним не заявлялася. Згідно з ч.2 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла станом на 17.01.2015) державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав Державний реєстратор відповідно до ч.4 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла станом на 17.01.2015) самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Відповідно до положень ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діє на час розгляду справи), у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. У постанові Касаційного господарського суду від 28.10.2020 року у справі №910/10963/19, суд вказав, що виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Суд,

Outcome: approved