Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-06 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін. Позивач 26.11.2021 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг № б/н від 12.07.2006 станом на 30.09.2021 у сумі 17457,41 грн, з яких: -2422,45 грн заборгованість за кредитом, -15034,96 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом; та 2270 грн судовий збір. В обґрунтуванні позову представник позивача зазначає, що між сторонами було укладено договір про надання банківських послуг № б/н від 12.07.2006, згідно з яким відповідачу було відкрито картковий рахунок із кредитним лімітом, який надалі було збільшено до 2430 грн, надано у користування кредитну картку. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, не надавала своєчасно кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим станом на 30.09.2021 у неї виникла заборгованість у розмірі 17457,41 грн. ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 30.11.2021 позовна заява залишена без руху. 23.12.2021 позивачем надано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви (на виконання ухвали судді про залишення позовної заяви без руху) з додатками. 23.12.2021 позивач звернувся до суду з клопотанням про витребування доказів. \~ \~ \~ \~Ухвалою судді від 04.01.2022 постановлено позовну заяву прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, клопотання позивача від 23.12.2021 задовольнити. Ухвалою суду від 07.09.2022 постановлено провести заочний розгляд справи. Позивач, представник позивача повідомлені у встановленому законом порядку про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання представник не з`явився, у абз. 2 п. 2 прохальної частини позовної заяви та клопотанні про розгляд справи за відсутності позивача від 26.11.2021 просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів не заперечував. Відповідач повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи в порядку, передбаченому ч. ч. 7, 11\~ст. 128 ЦПК України, в судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила (тобто не з`явилася без поважних причин), відзив до суду не подала. Ніяких клопотань, заяв від цієї особи до суду не надходило. За письмової згоди позивача суд вважає за потрібне розглянути цю справу в порядку ст. 280 ЦПК України за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів і ухвалити заочне рішення. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, у першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 цієї Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Враховуючи, що сторони, їхні представники не прибули в судове засідання і представник позивача заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд вважає можливим здійснювати судовий розгляд без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 12.07.2006 відповідач як клієнт банку підписала з ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, заяву, згідно з якою бажає оформити кредитну картку «Універсальна», валюта картки UAH, кредитний ліміт у сумі 2000 грн, базова відсоткова ставка за кредитним лімітом 3 % на місяць. Крім того, відповідач зазначає, що ознайомилася та погоджується з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, погоджується з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг (арк. с. 56). Відповідно до абз. 3 п. 1 Статуту АТ КБ «ПриватБанк», затвердженого постановою КМУ від 05.06.2019 № 594, на підставі рішення установчих зборів акціонерів від 06.07.2000 Комерційний банк «ПриватБанк» був реорганізований шляхом зміни організаційно-правової форми у закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (арк. с. 28). Згідно з абз. 4 п. 1 Статуту АТ КБ «ПриватБанк» рішенням загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 було змінено тип Банку на публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (арк. с. 28). Згідно\~з абз.\~5\~п.\~1\~Статуту АТ\~КБ «ПриватБанк» наказом Мінфіну від 21.05.2018 № 519 (рішенням єдиного акціонера Банку) було змінено тип Банку на приватне та його найменування на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (арк. с. 28). Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № б/н від 12.07.2006, укладеного між сторонами, станом на 30.09.2021 у відповідача наявна заборгованість: -за кредитом у розмірі 2422,45 грн, -за несплаченими процентами на прострочену заборгованість у розмірі 15034,96 грн. Крім того, згідно зі стовпчиком № 6 розрахунку процентна ставка (поточна) 36,00 % на рік, згідно зі стовпчиком № 7 розрахунку процентна ставка (прострочена) 72 % на рік. Судом здійснено розрахунок, відповідно до якого за ставкою 36,00 % на рік позивачем нараховано 2974,74 грн (стовпчик розрахунку № 9), за ставкою 72,00 % 15559,23 грн (стовпчик розрахунку № 10). Згідно з даними стовпчика № 11 розрахунку відповідачем сплачено відсотків на загальну суму 3496,69 грн (арк. с. 50-53). Відповідно до виписки за договором № б/н (дата укладення договору не зазначена) за період 27.06.2006 23.10.2021 залишок на рахунку відповідача становить -17457,41 грн, 12.07.2006 на картці № [NUMBER] було встановлено кредитний ліміт у розмірі 2000 грн (арк. с. 63-66). Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на відповідача за договором № б/н (дата укладення договору не зазначена) 27.06.2006 відбувся старт карткового рахунку за карткою № [NUMBER] , 12.07.2006 встановлено кредитний ліміт у розмірі 2000 грн, 24.01.2009 зменшено ліміт до 1970 грн, 04.08.2009 збільшено ліміт до 2422,45 грн, 06.10.2009 ліміт зменшено до 1970 грн, 07.08.2015 ліміт збільшено до 2430 грн, 31.10.2019 зменшення кредитного ліміту до 0 грн (арк. с. 54). Згідно з довідкою про надання кредитних карток за договором № б/н (дата укладення договору не зазначена) відповідачу було відкрито картку № [NUMBER] з терміном дії 06/09 (арк. с. 55). Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг», наданий позивачем, відповідачем не підписаний, дата ознайомлення не зазначена (арк. с. 57-62). Відповідно до відповіді Широківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на ухвалу судді від 04.01.2022 відповідач 06.04.2011 змінила прізвище « [PERSON] » на дошлюбне « [PERSON] » (арк. с. 78-80). ІV. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права, оцінка суду. Відповідно до ст.\~17\~Закону України\~від 23.02.2006\~N\~3477-IV\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Приписами ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України ( тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно зі\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша\~ст. 1055 ЦК України). Згідно зі змістом\~ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ч.1\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1\~ст. 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України). Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Звертаючись до суду із позовом, позивач надав копію заяви від 12.07.2006 (далі заява), розрахунки заборгованості, виписку за договором № б/н за період 27.06.2006 23.10.2021, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на відповідача (договір б/н), довідку про надання кредитних карток відповідачеві, витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» (далі Правила). Відповідачем не надано заперечень щодо того, що вона не підписувала вищевказану заяву, отримувала в банку позивача кредитну картку, а також користувалася нею, отримуючи від банку кредитні кошти, тобто те, що вона отримала від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. З матеріалів справи вбачається, що відповідач отримала кредитну картку. У заяві від 12.07.2006 не зазначено строк дії договору. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2\~ст. 530 ЦК України\~згідно зі змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Враховуючи те, що обставини щодо отримання та використання кредитних коштів відповідачем відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~не спростовано, фактично кредитні кошти згідно з зазначеним обсягом кредитних зобов`язань відповідачем отримані, що свідчить про погодження відповідачем дій Банку щодо умов кредитування в цій частині, суд не вбачає підстав для відмови у стягненні заборгованості за кредитом у розмірі 2422,45 грн. Частина 1 ст. 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом, розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства, та договірні, розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі. У заяві встановлено розмір базової відсоткової ставки за кредитним лімітом, а саме 3% на місяць (36 % річних) на залишок заборгованості. Згідно з розрахунком заборгованості станом на 30.09.2021, випискою по рахунку відповідача за період 27.06.2006 23.10.2021 Банком одночасно нараховувались відсотки у розмірі 36 % річних (3 % на місяць) та 72 % річних (6 % на місяць). У п. 5.5, пп. 5.5.1 Розділу ІІ Правил зазначено, що за користування кредитом Банк нараховує відсотки у розмірі, встановленому Тарифами Банку із розрахунку 360 календарних днів у році. За несвоєчасне виконання боргових зобов`язань споживач сплачує проценти за підвищеною процентною ставкою або додаткову комісію, розміри яких встановлюються Тарифами. Проте матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Правила у відповідній редакції розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи 12.07.2006 заяву, а також те, що зазначені документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів та порядку їх нарахування. Крім того, позивачем не надано суду Тарифи для ознайомлення. Враховуючи вищезазначене, те, що без наданих підтверджень про погодження з конкретними запропонованими відповідачу Правилами, надані банком Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують зазначених обставин. А тому суд вважає безпідставним нарахування відсотків у розмірі 6 % на місяць (72 % річних). Відповідно до ч. 6 ст. 81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях . Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1\~ст. 3 ЦК України. Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули\~Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»\~від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Тому відсутні підстави вважати, що під час укладення договору з відповідачем позивач повідомив споживача про умови кредитування та узгодив зі споживачем саме ті умови, які вважав узгодженими банк. Такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах. Таким чином, додержується принцип свободи договору. Чинним законодавством передбачено укладення договору лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов у цілому. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей\~633,\~634 ЦК України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, то суд вважає, що кредитор міг додати до позовної заяви Правила у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову. Також належним доказом ознайомлення з відповідними Правилами на момент підписання договору від 12.07.2006 не може бути й наказ № С-169 від 23.08.2006 «Про внесення змін у договірну базу по платіжним картам, договірну базу по споживчому кредитуванню та в депозитні договори (у частині погашення заборгованості за рахунок депозитів)», так як його видано пізніше, ніж підписано договір між сторонами, а текст наказу не відтворює зміст Правил, які діяли на момент підписання договору. Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі на стадії прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник. У ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято споживачем позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому. Конструкція договору приєднання, викладена у ч. 1\~ст. 634 ЦК України,\~полягає не\~у тому,\~що споживач\~зобов`язаний\~самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком. У законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору. Також судом встановлено, що надані позивачем Правила не містять підпису відповідача. Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували той факт, що саме ці Правила є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Правила мала на увазі відповідач, підписуючи заяву та, відповідно, чи брала вона на себе зобов`язання зі сплати саме такого, який зазначено в Правилах, розміру відсотків за користування кредитним лімітом. А тому, відповідно, вказані Правила не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору № б/н від 12.07.2006. Відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона\~має довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог та\~заперечень,\~тому нараховані проценти за ставкою 72 % річних (6 % на місяць) не підлягають стягненню. Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним в постановах Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, від 17.07.2019 у справі № 175/4576/14-ц. У свою чергу нарахування відсотків за ставкою 3 % на місяць є правомірною, адже саме такий розмір було зазначено у заяві, яку підписала відповідач, проте позивач у своєму розрахунку заборгованості за договором № б/н від 12.07.2006 не надав загальної суми відсотків, нарахованих за ставкою 3 % на місяць. Згідно з самостійним обчисленням судом цієї суми вона складає 2974,74 грн. Відповідно до стовпчика 11 зазначеного розрахунку відповідачем сплачено відсотки загальною сумою 3496,69 грн. Суд вважає, що відповідачем сплачено правомірно нараховані позивачем відсотки з переплатою у розмірі 521,95 грн (3496,69-2974,74). У зв`язку з чим розмір заборгованості, що підлягає стягненню за договором № б/н від 12.07.2006, підлягає зменшенню на розмір переплати за відсотками. Суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню\~заборгованість за\~кредитом у\~розмірі 1900,50\~грн (2422,45 грн - 521,95). V. Розподіл судових витрат між сторонами. Як \~встановлено у\~п.\~1\~ч.\~1\~ ст.\~ 176\~ ЦПК\~ України\~ ціна\~позову визначається\~ у\~позовах \~про стягнення грошових коштів сумою, яка стягується. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставки судового збору встановлюються з позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (встановленого законом на 1 січня календарного року, у якому відповідна заява або скарга подається до суду). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 прожитковий мінімум для працездатних осіб (з розрахунку на одну особу) становить 2270 грн з 01.01.2021. Частиною 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Сторони не звільнені від сплати судового збору, позивачем правильно сплачено судовий збір у розмірі 2270 грн. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 247,12 грн (2270 грн х 1900,50 грн / 17457,41 грн). Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Враховуючи викладене,

Outcome: approved