Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ДП «Добропіллявугілля-видобуток» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, в обґрунтування якого зазначив, що у період з 26.01.2021 року по 29.10.2021 року знаходився у трудових відносинах з зазначеним підприємством і 29.10.2021 року був звільнений за станом здоров`я згідно наказу №192 від 29.10.2021 року, з виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку. Позивач зазначає, що відповідачем, в порушення ст.116 КЗпП України, йому не було письмово повідомлено про нараховані суми при звільнені та не здійснено виплату належних коштів, розмір яких згідно довідки відповідача складає 31778,82 грн., та приймаючи до уваги, що в день звільнення з позивачем не було проведено остаточний розрахунок, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 31778,82 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 18.11.2021 року відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву . Відповідач правом подати відзив в встановлений судом строк не скористався, але під час судового розгляду надав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що дійсно на момент звільнення позивача було нараховано, але не виплачено належні при звільненні суми, а саме 31778,82грн., які були перераховані на рахунок позивача 18.11.2021 року. З урахуванням позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), та посиланням на тяжке матеріальне становище підприємства, просить зменшити суму стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги та просив їх задовольнити, але в подальшому заявою від 14.09.2022 року просив суд залишити позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 31788,82 грн. без розгляду, в зв`язку з тим, що її було виплачено відповідачем добровільно після звернення позивача до суду і просив продовжити розгляд справи стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з дати звільнення до дня звернення до суду 17.11.2021 року за 19 календарних днів, з врахуванням його середньоденного заробітку в розмірі 1167,88 грн. Ухвалою суду від 14.09.2022 року прийнято відмову позивача від позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 31788,82 грн., та закрито провадження по справі. Сторони в судове засідання 14.09.2022 року не з`явилися про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача та представника відповідача [PERSON] , суд приходить до наступних висновків: Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України (в редакції на час звернення до суду) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що в період з 26.01.2021 року по 29.10.2021 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується записами у трудовій книжці серії [NUMBER] виданої на ім`я позивача [PERSON] (а.с. 4-8). Згідно копії витягу з наказу № 192 від 29.10.2021 року [PERSON] звільнено 29.10.2021 року, у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваної роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи п. 2 ст. 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги в розмірі одного середньомісячного заробітку згідно ст. 44 КЗпП України (а.с. 15). Як вбачається з довідки № 2125 від 17.11.2021 року, виданої ДП «Добропіллявугілля- видобуток», [PERSON] був звільнений 29.10.2021 року у зв`язку з невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваної роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, п. 2 ст. 40 КЗпП, наказ № 192 від 29.10.2021 року, де сума розрахунку при звільненні складає 31788,82 грн (а.с. 11). Згідно довідок, виданих ДП «Добропіллявугілля-видобуток» 17.11.2021 року, середньоденна заробітна плата становить - 1167,88 грн, та середньомісячна заробітна плата становить - 24525,49 грн .Як вбачається з наданих довідок середньоденна заробітна плата розрахована підприємством відповідно до ПКМУ № 100 від 08.02.1995р. з послідуючими змінами, та визначена шляхом поділу середньомісячної заробітної плати 24525 грн. 49 коп. на серед. кількість робочих днів 21 та складає 1167,88 грн.(а.с. 9,10). Визначений підприємством розмір середньоденної заробітної плати позивачем не оспорюється. Згідно меморіального ордеру №6712706 від 18.11.2021 року [PERSON] заробітну плату у розмірі 31788,82 грн. було виплачено 18.11.2021 року (а.с. 92). Суд не може погодитися з розрахунком позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за весь період затримки розрахунку виходячи з наступного: Згідно до ст. 117 КЗпП України (в редакції на час звернення до суду) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з розрахунку щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку його було розраховано позивачем за 19 календарних днів, але суд не може погодитися з таким розрахунком, оскільки середньоденна заробітна плата позивачу була розрахована виходячи з 21 робочого дня, а не з календарних днів. Дана довідка позивачем в судовому засіданні не оскаржувалася та виходячи з неї позивачем було зроблено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку. Згідно довідки, виданої ДП «Добропіллявугілля-видобуток» 17.11.2021 року № 2123, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить з урахуванням податків 1167 грн. 88 коп. Відповідно до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29 липня 1993 року № 58, де прямо зазначається, що «днем звільнення вважається останній день роботи», тобто, день звільнення [PERSON] - 29 жовтня 2021 року, тому необхідно здійснити розрахунок середнього заробітку з наступного дня після його звільнення, тобто з 30.10.2021 року. Згідно листа Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 12.08.2020 року № 3501-06/219 «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2021 рік», кількість робочих днів позивача з 30.10.2021 року (наступний день після звільнення) по 17.11.2021 року (перераховано на рахунок позивача 18.11.2021 року), виходячи із зазначених листів, складає 13 днів, тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 15182 гривні 44 коп. з розрахунку 1167 грн. 88 коп. (середньоденна заробітна плата) х 13 (кількість робочих днів з наступного дня після звільнення по день розрахунку з позивачем). Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 15182,44 грн. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 6 постанови № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто витрати, пов`язані із сплатою судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», якою закріплені ставки судового збору, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи те, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» не поширюється на вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тому відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку у сумі 621 гривня 26 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial