Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-13 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач [PERSON] огриз вернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом, який в подальшому уточнив, до прокуратури Київської області (далі - відповідач 1), Головного управління державної казначейської служби у Київській області (далі - відповідач 2), третя особа: Головне управління Національної поліції у Київській області про відшкодування моральної шкоди, в якій просив стягнути з Головного управління державної казначейської служби у Київській області на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 400 000 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн. за рахунок Державного бюджету України. Позовна заява мотивована тим, що позивач незаконно перебував під кримінальним переслідуванням - у статусі підозрюваного у кримінальному провадженні № 12019110100000476 з 25.03.2019 р. по 11.09.2019 р. та під цілодобовим домашнім арештом, що також обмежувало його свободу і позбавляло його можливості вести нормальний і звичний спосіб життя. Враховуючи те, що постановою старшого прокурора у кримінальному провадженні № 12019110100000476 - прокурором відділу Бориспільської місцевої прокуратури радником юстиції Динником І.В. від 11.09.2019 р. закрито кримінальне провадження щодо позивача, у зв`язку із відсутністю в його діяннях складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України, вважає, що йому було заподіяно моральну шкоду, яку позивач оцінює в 400 000 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.11.2019 р. позовну заяву залишено без руху, у зв`язку із невідповідністю вимогам ч. 3 ст. 175 ЦПК України (т. 1 а.с. 21-22). Після усунення недоліків ухвалою суду від 05.12.2019 р. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 21 лютого 2020 року (т. 1 а.с. 42). 17.02.2020 р. представником відповідача 1 Єфремовим С. надано відзив на позов, відповідно до якого відповідач позов не визнав, зазначив, що позивачем не наведено доказів, які б підтверджували спричинення останньому моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо. Позивачем не надано доказів на підтвердження протиправності поведінки органів досудового розслідування, при цьому будь-які рішення чи дії відповідача щодо позивача незаконними в судовому порядку не визнавались і навіть не оскаржувалися учасниками кримінального провадження (т. 1 а.с. 52-56). 29.04.2020 р. представником відповідача 2 Рублюком В. було надано відзив на позов, в якому відповідач заперечував проти задоволення вимог, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність. Вказав, що Казначейство, як орган державної влади в жодних правовідносинах з позивачем не перебувало, його законних прав та інтересів не порушувало, а отже не може бути належним відповідачем у справі та нести відповідальність за даним позовом. Крім того, вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту завдання йому відповідачем 1 моральної шкоди. Крім того, у позовній заяві відсутні відомості щодо заподіяння позивачу страждання у визначеному ним розмірі (т. 1 а.с. 75-82). Ухвалою суду від 22.09.2020 р., занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі у якості третьої особи Головне управління Національної поліції у Київській області (т. 1 а.с. 98-100). 03.02.2021 р. представником третьої особи Лиманюком О. надано письмові пояснення (т. 1 а.с. 171-172), в яких зазначив, що, виходячи зі змісту позовної заяви та долучених до неї документів, позивачем не надано аргументованих доводів та конкретних прикладів на підтвердження факту вчинення органами досудового розслідування та прокуратури під час здійснення розслідування у кримінальному провадженні № 12019110100000476, що вказувало б на спричинення позивачу моральних страждань, настання інших негативних наслідків подій та явищ, переживань тощо. Крім того, позивачем не надано доказів, які були підставою для визначеного розміру моральної шкоди, яку позивач просить стягнути. 10.06.2021 р. позивачем подано уточнену позовну заяву (т. 1 а.с. 223-230). Ухвалою суду від 10.06.2021 р. справу направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва (т. 1 а.с. 237-238). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.07.2021 р. справу передано для розгляду судді Батрин О.В. (т. 1 а.с. 244-246). Ухвалою суду від 28.07.2021 р. справу прийнято до провадження судді Батрин О.В. та призначено в підготовче засідання на 01.10.2021 р. (т. 1 а.с. 247). 27.08.2021 позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути з Головного управління державної казначейської служби у Київській області на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 400 000 грн. (т. 2 а.с. 1). Крім того, подав до суду уточнену позовну заяву (т. 2 а.с. 6-14), в якій зазначив, що внаслiдок незаконного його притягнення до кримінальної відповідальності вiн зазвав значних моральних втрат, були порушенi його нормальнi життевi зв`язки, вiн тривалий час утримувався під цілодобовим домашнiм арештом, а після звiльнення з-пiд домашнього арешту змушений був докладати додаткових зусиль для opгaнiзaцiї свого життя. Наслiдком застосування до нього запобiжного заходу у вглядi цiлодобового домашнього арешту стало позбавлення його можливості реалiзовувати свої звички i бажання (у тому числi i втрата заробiтку), що частково продовжувалось i після змiни запобiжноrо заходу на особисте зобов`язання. Факт обвинувачення його у вчиненнi особливо тяжкого злочину, набув розголосу серед його родичiв, друзiв, знайомих, що погіршило вiдносини з оточуючими, вiн змушений був постiйно пояснювати i доводити свою невинуватiсть. За таких обставин, вважає, що розмір моральної шкоди, завданої відповідачем, становить 400 000 грн., який визначений відповідно до методики професора Ерделевського О.М. 22.09.2021 р. представник відповідача 2 Жиліна О.Ф. подала до суду відзив на уточнену позовну заяву (т. 2 а.с. 17-20), в якому зазначила, що Головне управління державної казначейської служби у Київській області є неналежним відповідачем у справі, оскільки жодних прав та інтересів позивача не порушувало, а отже відповідач 2 не повинен нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій інших державних органів. Посилаючись на позицію, викладену в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.07.2017 р. у справі № 210/327/15-ц, вважає, що стягнення з Казначейства не допускається, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплат відповідних коштів. Крім того, вважає, що вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі, вказаному позивачем ,безпідставно збільшені та неспівмірні з понесеними витратами, а тому мають бути залишені без розгляду. Також вважає необґрунтованими вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 400 000 грн., оскільки такі вимоги є завищеними і не мають свого підтвердження. 14.02.2022 р. представник відповідача 1 Борисюк А.А. подала до суду пояснення (т. 2 а.с. 46-51), відповідно до яких вважає доводи позовної заяви необґрунтованими та недоведеними. При цьому, зазначила, що за умови факту наявності моральної шкоди, за період перебування під слідством позивача з 25.03.2019 р. по 11.09.2019 р. гарантований державою можливий розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача складає 23 229,70 грн. (4 173,00 грн. х 5 місяців 17 днів). Також вважає, що позивачем не надано відповідних доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди у розмірі 400 000 грн. Крім того, позивачем не надано документів, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги, а отже заявлена вимога позивача про стягнення суми витрат на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн. є необґрунтованою та неспівмірною зі складністю справи та кількістю підготовлених документів у ній. У судовому засіданні представник позивача Гошко В.І. підтримав позов і просив задовольнити його у повному обсязі. Представники відповідачів Прокуратури Київської області - Шокал Ю.В. та Головного управління державної казначейської служби у Київській області - Жилін О.Ф. у судовому засіданні заперечили проти задоволення, посилаючись на доводи у відзиві на позов. Представник третьої особи Головного управління Національної поліції у Київській області у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином, про причини неявки не повідомив суд. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача і заперечення представників відповідачів, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що слiдчим вiддiлом Бориспiльського ВП ГУНП України в Київськiй областi проводилось досудове розслiдування у кримiнальному провадженнi № 12019110100000476 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслiдувань 14.03.2019 р. за ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України. 25.03.2019 р. позивача [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України в рамках кримінального провадження № 12019110100000476. Ухвалою слiдчого судді Бориспiльського мiськрайонного суду вiд 26.03.2019 р. до підозрюваного [PERSON] застосовано запобiжний захiд у виглядi цiлодобового домашнього арешту. Ухвалою слiдчого судді Бориспiльського мiськрайонного суду вiд 25.06.2019 р. до підозрюваного [PERSON] застосовано запобiжний захiд у виглядi особистого зобов`язання до 23.08.2019 р. Ухвалою слiдчого судді Бориспiльського мiськрайонного суду вiд 21.08.2019 р. підозрюваному [PERSON] продовжено термін дії запобiжного заходу у видi особистого зобов`язання з покладеними на нього обов`язками передбаченими ч. 5 ст. 194 КК України до 25.09.2019 р. включно. 11.09.2019 р. винесено постанову про закриття кримiнального провадження щодо підозрюваного [PERSON] , у зв`язку з вiдсутнiстю в його дiяннях складу кримiнальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України та припинено дію запобiжного заходу у виглядi особистого зобов`язання з поверненням [PERSON] вилученого в нього особистого майна. Згідно з частиною першою статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За правилами п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 р. № 266/94-ВР (далі - Закону) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до частини п`ятої ст. 9, частини шостої ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. За приписами п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу. У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. На підставі системного аналізу наведених норм права, суд дійшов висновку, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи від 25.03.2019 р. до 11.09.2019 р., тобто з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до закриття кримінального провадження,у зв`язку з вiдсутнiстю в його дiяннях складу кримiнальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України. Моральна шкода підлягає майновому відшкодуванню з обрахуванням відповідно до тривалості періоду такого незаконного перебування під слідством та судом з обов`язковою прив`язкою до мінімального розміру заробітної плати, оскільки це передбачено законом. Щодо оцінки обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне. Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави. На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України). Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до пункту 5 ст. 3 Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року). За приписами частин п`ятої, шостої статті 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Суд визнає доведеними позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди за період з 25.03.2019 р. до 11.09.2019 р., адже очевидним є той факт, що затримання, отримання повідомлення про підозру та застосування домашнього цілодобового арешту призводить до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд знаходить аргументованими доводи сторони позивача про те, що такі події призвели до погіршення/позбавлення можливостей реалізації позивачем своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, у тому числі з родиною, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. З урахуванням перебування позивача під слідством з 25.03.2019 р. по 11.09.2019 р. гарантований державою можливий розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача складає 50 916,78 грн. (6 500 грн. (мінімальна заробітна плата за один місяць станом на час ухвалення судового рішення) х 5 місяців + 17 днів х 1 083,34 грн. (мінімальна заробітна плата за 1 день) = 32 500 грн. + 18 416,78 грн.). Водночас, положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода. Частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом. Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди в разі закриття провадження у справі покладається на орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з постановою про закриття кримінального провадження. При цьому, в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. У матеріалах справи міститься лист Бориспільської місцевої прокуратури від 27.09.2019 р. № 34-10078, в якому позивачу було надано відповідь, що останній має право на відшкодування шкоди відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Разом з тим, вказаний лист не містить роз`яснень з приводу компетентного органу, до якого позивачу належить звернутися для отримання такого відшкодування. Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимоги частин 2 та 3 статті 23 Цивільного кодексу України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Такий висновок суду відповідає аналогічним правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04.06.2018 р. у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13.06.2018 р. у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18, від 21.06.2018 р. у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25.07.2018 р. у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18). У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) сформульовано висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Позивач тривалий час перебував під слідством, до нього було застосовано запобіжні заходи - домашній арешт, а згодом особисте зобов`язання, його майно було вилучене під час досудового розслідування кримінального провадження, внаслідок чого були суттєво порушені його нормальні життєві зв`язки і позивач був змушений докладати додаткових зусиль для підтвердження та доведеності своєї невинуватості у вчиненні інкримінованих йому злочинів. Тому, враховуючи встановленні фактичні обставини справи та наведені положення матеріального права суд дійшов висновку про факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Судом встановлено, що позивач перебував під слідством з 25.03.2019 р. по 11.09.2019 р., під цілодобовим домашнім арештом з 26 березня 2019 року по 25 червня 2019 року, а під особистим зобов`язанням з 25 червня 2019 року по 11 вересня 2019 року Таким чином, суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди за період незаконного позивача під кримінальним переслідуванням - у статусі підозрюваного у кримінальному провадженні в 150 000,00 грн., що значно перевищує гарантований законодавством розмір відшкодування моральної шкоди, проте, на думку суду, за конкретних обставин цієї справи відповідає засадам розумності, справедливості та доведеності факту незаконного перебування позивача під слідством, зокрема і під домашнім арештом. При цьому, доводи представника відповідача 1 прокуратури Київської області про те, що позивачем не доведено незаконності дій з боку прокуратури Київської області, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки правилами статті 1176 ЦК України, Закону про відшкодування шкоди визначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури або суду. Такі підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу завдавачів шкоди та особливим способом завданої шкоди. Сукупність зазначених умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Так, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті 1 Закону про відшкодування шкоди). Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (стаття 2 Закону про відшкодування шкоди). Статтею 43 Бюджетного кодексу України установлено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215, Казначейство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, а також дорученнями Кабінету Міністрів України і Міністра фінансів (п. 2). Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845. Статтею 25 Бюджетного кодексу України установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку. Відповідно до п. 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Згідно з п. 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. В Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України і управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державного казначейської служби України. Державна казначейська служба України не є розпорядником коштів Державного бюджету України. Таким чином, моральна шкода підлягає стягненню з Державного бюджету України через Головне управління державної казначейської служби у Київській області шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, що відповідає заявленим позовним вимогам. З урахуванням наведеного, суд відхиляє доводи представника відповідача Головного управління державної казначейської служби у Київській області про те, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдавало, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку часткове задоволення позовних вимог на суму 150 000 грн., що складає 37,5% від ціни позову (від 400 000 грн.). За змістом частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За приписами ч. 2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає платі відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Представництво інтересів [PERSON] адвокатом Гошко В.І. здійснювалося на підставі договору № 80/19 про надання правової допомоги, укладеного15.09.2019 р. На підтвердження понесення витрат на отримання правої допомоги згідно з договором від 15.09.2019 р.№ 80/19 стороною позивача надано розрахунок суми гонорару за надання професійної правничої допомоги (т. 1 а.с. 97), згідно з яким було здійснено підготовку позиції позивача та аналіз судової практики по предмету позову протягом 5 год., підготовку та складання позовної заяви із оформленням та направленням до суду протягом 10 год., надання усних консультацій протягом 3 год., надання письмових консультацій протягом 4 год. Вартість наданих послуг визначена у загальній сумі 32 762,40 грн. Позивачем двома платежами було сплачено вартість послуг на загальну суму 30 000 грн., що підтверджується квитанціями № 80/19 від 15.09.2019 р., № 80/19/1 від 30.09.2019 р. (т. 1 а.с. 94, 95). З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу компенсуються за рахунок держави пропорційно розміру задоволених вимог, тобто на суму 11 250 грн. (37,5% від 30 000 грн.). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного, та

Outcome: partial