Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

12 грудня 2019 року представник позивача звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Перспектива регіон», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васько Альбіна Василівни, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Євгена Вікторовича, Приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Базир Наталія Михайлівна, державний реєстратор, Присяжний Максима Миколайовича Барська районна державна адміністрація Вінницької області, Державний реєстратор Коровайко Оксана Сергіївна, Комунальне підприємство з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд», [PERSON] , Приватний нотаріус Обухівського міського нотаріального округу Гринько Ангеліна Павлівна, приватний виконавець Трофименко Михайло Михайлович про визнання договору недійсним та скасування рішення. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, представник позивача зазначив, що 26.09.2012 між ПАТ «Міський комерційний банк» та [PERSON] був укладений кредитного договору № 879/980-ФО. Відповідно до п. 1.2 кредитного договору, ліміт кредитної лінії - 2450000. Дата повернення кредиту - 25.09.2013 року. 26.09.2012 між ПАТ «Міський комерційний банк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки № 879/980-ФО/І. [PERSON] виступив майновим поручителем по зобов`язанням [PERSON] . Відповідно до п. 1.1, цим договором забезпечується належне виконання позичальником вимог іпотекодаржателя, що випливають (та/або випливатимуть) з Кредитного договору № 879/980-ФО від 26.09.2012, укладеного між позичальником і іпотекодаржателем, а також всіх додаткових договорів (угод), що будуть укладенні до нього, в тому числі щодо суми зобов`язань, строків їх виконання, розміру процентів, комісій та інших умов, у тому числі щодо:повернення позичальником іпотекодержателю коштів у розмірі 2 450 00 грн. до 25.09.2015 включно;сплати позичальником процентів за користування кредитом у розмірі 29 % річних та комісій у розмірі, в порядку та строки, визначені кредитним договором; виконання позичальником інших зобов`язань, передбачених кредитним договором, в повному обсязі на умовах, і в строки, визначенні в кредитному договору, в тому числі зобов`язань щодо спати неустойки (пені, штрафів) та відшкодування збитків. Відповідно до умов договору іпотеки, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності наступне майно земельну ділянку площею 0.1791 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3223155400:03:025:0036, земельну ділянку площею 0.1292 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3223155400:03:025:0037, земельну ділянку площею 0.1822 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3223155400:03:025:0040. 30.09.2019 між ПАТ «Міський Комерційний Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ТОВ «Фінансова компанія «РІКАРД був укладений договір відступлення права вимоги та майнових прав, відтак ТОВ «ФК«РІКАРД» є кредитором за кредитним договором № 879/980 від 26.09.2012, укладеного між ПАТ «Міський комерційний банк» та [PERSON] , та іпотекодержателем за договором іпотеки № 879/980-ФО/І від 26.09.2012 укладений між ПАТ «Міський комерційний банк» та [PERSON] .. Позивачу стало відомо, що на підставі довідки від 30.09.2016 № 13874-Ф/1, ніби то підписаної керівником уповноваженої особою ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк» Оберемко Р. А., була припинена іпотека за договором іпотеки № 879/980-ФО/І від 26.09.2012 та припиненні іпотечні обтяження на земельні ділянки. Позивач стверджує, що довідка від 30.09.2016 № 13874-Ф/1 уповноваженою особою ФГВФО не видавалась, оскільки заборгованість за кредитним договором № 879/980-ФО від 26.09.2012 не була погашена. Станом на 30.09.2019, згідно з п. 5 Додатку № 7 до договору відступлення права вимоги та майнових прав від 30.09.2019 загальна заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 879/980-ФО від 26 09.2012 складає 7 259 108.59 грн.. Так державний реєстратор Присяжний Максим Миколайович, Барська районна державна адміністрація Вінницької області, 30 11.2016 провів державну реєстрацію припинення іпотечного обтяження на земельну ділянку площею 0.1791 га, кадастровий номер 3223155400:03:025:0036, рішення № 32634030. Державний реєстратор Коровайко Оксана Сергіївна, КП «Спецжитлофонд» м. Київ, 02 12.2016 припинила іпотеку, рішення № 32700658; та провів державну реєстрацію припинення іпотечного обтяження на земельну ділянку площею 0.1292 га, кадастровий номер 3223155400 03:025:0037, рішення № 32634753 і земельну ділянку площею 0.1822 га, кадастровий номер 3223155400:03:025:0040, рішення № 32636113. Отже, припинення іпотеки і обтяження іпотекою відбулося з порушенням вимог ст. 17 ЗУ «Про іпотеку», оскільки основне зобов`язання не було припинене, строк дії іпотечного договору не закінчився. 18.01.2017 [PERSON] вніс земельні ділянки до статутного капіталу ТОВ «Перспектива регіону», засновником якого він і є. Право власності було зареєстроване 18.01.2017 приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Базир Наталією Михайлівною: - земельна ділянка площею 0.1822 га, кадастровий номер 3223155400:03:025:0040 га, індексний номер рішення: 18613473 від 18.01.2017; - земельна ділянку площею 0.1292 га, кадастровий номер 3223155400:03:025:0037 індексний номер рішення: 33472303 від 18.01.2017; - земельна ділянка площею 0.1791 га, кадастровий номер 3223155400:03:025:0036 індексний номер рішення: 33470774 від 18.01.2017. В свою чергу 25 січня 2017 року ТОВ «Перспектива регіону» продало земельну ділянку площею 0.1822 га, кадастровий номер 3223155400:03:025:0040, земельну ділянку площею 0.1292 га, кадастровий номер 3223155400:03:025:0037 та земельну ділянку площею 0.1791 га, кадастровий номер 3223155400:03:025:0036 [PERSON] . В подальшому після звернення позивача до суду право власності на земельні ділянки було перереєстровано за [PERSON] , яка продала спірні земельні ділянки. Таким чином представник позивача вважає, що припинення іпотеки та іпотечного обтяження, внесення предмету іпотеки до статутного капіталу та подальший продаж з реалізації предмету іпотеки є незаконним і таким, що порушує права кредитора та іпотеко держателя, оскільки унеможливлює звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою судді від 16.01.2020 року відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду. 17 лютого 2020 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області прийнято заяву представника позивача про зміну предмету позову по даній цивільній справі, в задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову відмовлено повністю. Ухвалою суду від 30.11.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 28 січня 2021 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано відповідно до клопотання представника докази у справи. 18 червня 2021 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області клопотання представника позивача задоволено частково. Витребувано від Київської обласної державної адміністрації (01196, м. Київ, площа Лесі Українки,1) матеріали реєстраційної справи щодо припинення державним реєстратором КП «Спецжитлофонд» Коровайко О.С. іпотеки за договором іпотеки № 879/980-ФО/І від 26.09.2012; припинення обтяження іпотекою земельної ділянки площею 0.1292 га, кадастровий номер 3223155400:03:025:0037; припинення обтяження іпотекою, земельної ділянки площею 0.1822 га, кадастровий номер 3223155400:03:025:0040. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, та з урахуванням зміни предмету позову, крім того повідомив, що припинення іпотеки та іпотечного обтяження, внесення предмету іпотеки до статутного капіталу та подальший продаж з реалізації предмету іпотеки є незаконним і таким, що порушує права кредитора та іпотеко держателя, оскільки унеможливлює звернення стягнення на предмет іпотеки. Представник відповідача [PERSON] адвокат Кобилецький В.В. в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечив, надав до суду відзив, який підтримав в судовому засідання, крім того зазначив, що представником позивача не надано до суду доказів наявності заборгованості за кредитним договором, крім того просив застосувати до правовідносин сторін строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову повністю. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Перспектива регіон» адвокат Куропата О.В. в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечив, надав до суду заяву про застосування строків позовної давності. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] , адвкат Мартиненко І.О. в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечив, крім того зазначив, що відповідачі є добросовісними власниками земельних ділянок. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васько Альбіна Василівни в судове засідання не з`явилась, свого представника до суду не направила, надала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутність. Приватний нотаріус Обухівського міського нотаріального округу Гринько Ангеліна Павлівна в судове засідання не з`явилась, свого представника до суду не направила, надала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутність. Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, причин неявки не повідомили, заяв, клопотань чи заперечень суду не надали. Вислухавши представників сторін, сторони, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч.1,5,6ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що 26.09.2012 між ПАТ «Міський комерційний банк» та [PERSON] був укладений кредитного договору № 879/980-ФО. Відповідно до п. 1.2 кредитного договору, ліміт кредитної лінії - 2450000. Дата повернення кредиту - 25.09.2013 року. 26.09.2012 між ПАТ «Міський комерційний банк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки № 879/980-ФО/І. [PERSON] виступив майновим поручителем по зобов`язанням [PERSON] . Відповідно до п. 1.1, цим договором забезпечується належне виконання позичальником вимог іпотекодаржателя, що випливають (та/або випливатимуть) з Кредитного договору № 879/980-ФО від 26.09.2012, укладеного між позичальником і іпотекодаржателем, а також всіх додаткових договорів (угод), що будуть укладенні до нього, в тому числі щодо суми зобов`язань, строків їх виконання, розміру процентів, комісій та інших умов, у тому числі щодо: повернення позичальником іпотекодержателю коштів у розмірі 2 450 00 грн. до 25.09.2015 включно; сплати позичальником процентів за користування кредитом у розмірі 29 % річних та комісій у розмірі, в порядку та строки, визначені кредитним договором; виконання позичальником інших зобов`язань, передбачених кредитним договором, в повному обсязі на умовах, і в строки, визначенні в кредитному договору, в тому числі зобов`язань щодо спати неустойки (пені, штрафів) та відшкодування збитків. Відповідно до п. 1.2 договору іпотеки, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності наступне майно: земельну ділянку площею 0.1791 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3223155400:03:025:0036. Вказана земельна ділянка належить іпотекодавцю на підстав Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 968156, виданого Управлінням земельних ресурсів у Обухівському районні 07.08.2009 на підставі рішення Козинської селищної ради від 27.08.2008 № 20/1, 19 сесія 5 скликання, на якому 01.09.2010 приватним нотаріусом Тверською І. В. зроблено відмітку про перехід права власності на ім`я [PERSON] , на підставі договору купівлі продажу від 01.09.2010 посвідченого приватним нотаріусом Тверською І. В., за реєстровим № 1747. Земельну ділянку площею 0.1292 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3223155400:03:025:0037. Вказана земельна ділянка належить [PERSON] на підстав Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 968157, виданого Управлінням земельних ресурсів у Обухівському районні 07.08.2009 на підставі рішення Козинської селищної ради від 27.08.2008 № 20/1, 19 сесія 5 скликання, на яком)г 01.09 2010 приватним нотаріусом Тверською І. В. зроблене відмітку про перехід права власності на ім`я [PERSON] , на підставі договору купівлі продажу від 01.09.2010 посвідченого приватним нотаріусом Тверською І В., за реєстровим № 1732. Земельну ділянку площею 0.1822 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3223155400:03:025:0040. Вказана земельна ділянка належить [PERSON] на підстав Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 968160, виданого Управлінням земельних ресурсів у Обухівському районні 06.08.2009 на підставі рішення Козинської селищної ради від 27.08.2008 № 20/1, 19 сесія 5 скликання, на якому 01.09.2010 приватним нотаріусом Тверською І. В. зроблено відмітку про перехід права власності на ім`я [PERSON] , на підставі договору купівлі продажу від 01.09.2010 посвідченого приватним нотаріусом Тверською І. В., за реєстровим № 1750. Відповідно до п. 1.4.7. договору іпотеки, правочини щодо відчуження або обмеження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність , лізинг, оренду, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Відповідно до п. 1.6. договору іпотеки, іпотекодавець не має права без згоди іпотекодержателя переданого предмет іпотеки у наступну іпотеку (заставу) іншим особам, обмінювати предмет іпотеки, передавати в спільну діяльність, оренду і найм), лізинг, управління, користування та будь-яким іншим способом обтяжувати предмет іпотеки. 30.09.2019 між ПАТ «Міський Комерційний Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ТОВ «Фінансова компанія «РІКАРД був укладений договір відступлення права вимоги та майнових прав. Відповідно до ч. 1 п. 1 вказаного договору, предметом купівлі-продажу є права вимоги за кредитними договорами фізичних осіб у кількості 7 договорів, перелік яких наведений у додатку № 1 до цього договору, який є невід`ємним додатком до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців боржників або інших осіб до яких перейшли обов`язки за кредитними договорами, договорами іпотеки, поруки, застави, та іншими договорами, що були укладенні в забезпечення виконання кредитних договорів, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них. Додаток № 1 містить реєстр кредитних договорів фізичних осіб, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами. Пунктом 1 відповідно до Додатку № 1 значиться кредитний договір № 879 від 26.09.2012, укладеного між ПАТ «Міський комерційний банк» та [PERSON] ; Договір іпотеки № 879/980-ФО/1 від 26.09.2012 укладений між ПАТ «Міський комерційний банк» та [PERSON] . Додаток № 7 містить реєстр кредитних договорів, права вимоги, майнові права за якими відступаються, та розмір заборгованості за ними. Відповідно до п. 5 Додатку № 7 загальна заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 879/980-ФО від 26.09.2012 складає 7 259 108.59 грн.. Представник позивача в судовому засіданні стверджував, що ТОВ «ФК«РІКАРД» є кредитором за кредитним договором № 879/980 від 26.09.2012, укладеного між ПАТ «Міський комерційний банк» та [PERSON] , та іпотекодержателем за договором іпотеки № 879/980-ФО/І від 26.09.2012 укладений між ПАТ «Міський комерційний банк» та [PERSON] . Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Державна реєстрація застави повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання, космічних об`єктів проводиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Іпотекодержатель зобов`язаний звернутися до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки не пізніше 14 днів з дня повного погашення боргу за основним зобов`язанням, забезпеченим іпотекою. Відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України право власності на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації , виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст.. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частинами 1, 2 статті 3 вказаного Закону визначено, що державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у відносинах державної реєстрації прав заявник: іпотеко держатель, особа в інтересах якої встановлено , змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки. Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України). Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 Цивільного кодексу України, відповідно до частин 1-5 якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Отже момент виникнення прав іпотекодержателя у позивача є момент державної реєстрації відповідних змін у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо відступлення таких прав. Позивач звернувся до суду за захистом свого права з вимогою застосувати наслідки недійсності правочину та відновлення становища, яке існувало до порушення. Однак позов не містить правових обґрунтувань порушення прав ПАТ «Міський комерційний банк» відповідачем [PERSON] .. Останній є стороною договору іпотеки, однак не є стороною договору за кредитним договором. У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При заявлених ТОВ «ФК «Рікард» позовних вимогах у викладеній позивачем їх редакції та обґрунтуванні, не встановлено і позивачем не доведено порушення, невизнання чи оспоронення його прав як іпотекодержателя, на захист яких він звернувся до суд із такими позовними вимогами до іпотекодавця [PERSON] .. Представник позивача вказав, що на підставі довідки від 30.09.2016 № 13874-Ф/1, ніби то підписаної керівником уповноваженої особою ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк» Оберемко Р. А., була припинена іпотека за договором іпотеки № 879/980-ФО/І від 26.09.2012 та припиненні іпотечні обтяження на земельні ділянки. Позивач стверджує, що довідка від 30.09.2016 № 13874-Ф/1 уповноваженою особою ФГВФО не видавалась, оскільки заборгованість за кредитним договором № 879/980-ФО від 26.09.2012 не була погашена. Належними доказами щодо сплати боргових зобов`язань можуть бути лише первинні документи, якими підтверджуються факти внесення коштів готівкою в касу банку чи самостійного перерахування коштів на поточний рахунок, що був відкритий у банку. Первинні документи, які б підтверджували оплату заборгованості за кредитним договором № 879/980-ФО від 26.09.2012 відсутні. Однак в спростування вказаних обставин представником позивача надані належні та допустимі докази суду надані не були. Відтак державний реєстратор Присяжний Максим Миколайович, Барська районна державна адміністрація Вінницької області, 30.11.2016 провів державну реєстрацію припинення іпотечного обтяження на земельну ділянку площею 0.1791 га, кадастровий номер 3223155400:03:025:0036, рішення № 32634030. Державний реєстратор Коровайко Оксана Сергіївна, КП «Спецжитлофонд» м. Київ, 02 12.2016 припинила іпотеку, рішення № 32700658; та провів державну реєстрацію припинення іпотечного обтяження на земельну ділянку площею 0.1292 га, кадастровий номер 3223155400 03:025:0037, рішення № 32634753 і земельну ділянку площею 0.1822 гз, кадастровий номер 3223155400:03:025:0040, рішення № 32636113. Представником позивача не надано суду докази про те, що на момент укладання Договору відступлення права вимоги існували зобов`язання перед позивачем. Представником позивача в обґрунтування заявлених вимог зазначено, лише про договір відступлення права вимоги та договір майнових прав укладений між ПАТ «Міський Комерційний банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ТОВ «Фінансова компанія «Рікард» від 30.09.2019 року. Так представником позивача існують лише посилання зобов`язання відповідача виключно на Додаток 7 за кредитним договором 879/980-ФО. Представником позивача не надано до суду ні інформацію про рух коштів на рахунки первісного кредитора, ні документів на підставі яких такі операції обліковувались. 18.01.2017 [PERSON] вніс земельні ділянки до статутного капіталу ТОВ «Перспектива регіону». Право власності було зареєстроване 18.01.2017 приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Базир Наталією Михайлівною: - земельна ділянка площею 0.1822 га, кадастровий номер 3223155400:03:025:0040 га, індексний номер рішення: 18613473 від 18.01.2017; - земельна ділянку площею 0.1292 га, кадастровий номер 3223155400:03:025:0037 індексний номер рішення: 33472303 від 18.01.2017; - земельна ділянка площею 0.1791 га, кадастровий номер 3223155400:03:025:0036 індексний номер рішення: 33470774 від 18.01.2017. Враховуючи відсутності заборгованості перед первісним кредитором, представник позивача не надав до суду доказів в спростування вказаних обставин, вказаний правочин суд вважає таким, що не підлягає до скасуванню. 25 січня 2017 року ТОВ «Перспектива регіону» продало земельну ділянку площею 0.1822 га, кадастровий номер 3223155400:03:025:0040, земельну ділянку площею 0.1292 га, кадастровий номер 3223155400:03:025:0037 та земельну ділянку площею 0.1791 га, кадастровий номер 3223155400:03:025:0036 [PERSON] . В подальшому 17.12.2019 приватним виконавцем Трофименко Михайлом Михайловичем було складено акт про передачу майна стягувану у рахунок погашення боргу стягувачем виступила [PERSON] . 28 грудня 2019 року приватний нотаріус Обухівського міського нотаріального округу Гринько Ангеліна Павлівна видала [PERSON] свідоцтва: на земельну ділянку площею 0.1292 га, кадастровий номер 3223155400:03:025:0037, зареєстроване в реєстрі за № 1384; на земельну ділянку площею 0.1822 га, кадастровий номер 3223155400:03:025:0040, зареєстроване в реєстрі за № 1381; на земельну ділянку площею 0.1791 га, кадастровий номер 3223155400:03:025:0036, зареєстроване в реєстрі за № 1379. 16 березня 2020 року [PERSON] продала земельну ділянку площею 0.1791 га, кадастровий номер 3223155400:03:025:0036 [PERSON] , договір посвідчила приватний нотаріус Васько А. В., зареєстрований в реєстрі за № 150, земельну ділянку кадастровий номер 3223155400:03:025:0037 продала [PERSON] , договір посвідчила приватний нотаріус Васько А. В., зареєстрований в реєстрі за № 149. Того ж дня [PERSON] продала земельну ділянку площею 0.1822 га, кадастровий номер 3223155400:03:025:0040 [PERSON] , договір посвідчила приватний нотаріус Васько А. В., зареєстрований в реєстрі за № 151. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Підстави припинення права власності (ст. 346 ЦК України) передбачені у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). У відповідності до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього. Як передбачено вимогами ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно ст. 131 ЦК України, громадяни набувають право власності на земельні ділянки на підставі інших цивільно-правових угод. Згідно ст. 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Згідно ч. 2 ст. 90 ЗК, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню у порядку, встановленому законом. Згідно ст. 5 ЗК України, одними з принципів земельного законодавства є принцип невтручання держави в здійснення громадянами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом та принцип забезпечення гарантій прав на землю. Згідно ст.78 ЗК України встановлено, що право власності на землю-це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Громадяни України, відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, а згідно ст.19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, таким чином основним документом, який підтверджується право власності особи на земельну ділянку є відповідний державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Крім цього згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону, відповідно до п.п. „а","б" ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, а згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже судом встановлено, та не спростовано представником позивача, що спірні земельні ділянки, які належать [PERSON] та [PERSON] набуті ними у власність на підставі договору купівлі продажу. Право власності [PERSON] та [PERSON] на земельні ділянки зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у встановленому законом порядку. Згідно ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідачі, власники земельних ділянок набули право власності на спірні земельні ділянки на підставі цивільно-правових угод, які не суперечать вимогам ст.ст.82,132 ЗК України та ст.203 ЦК України, тобто із передбачених законом підстав. Позивач обґрунтовує позов неправомірністю вибуття спірних земельних ділянок із власності відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Відповідач [PERSON] була учасником правовідносин з приводу вибуття спірних земельних ділянок із власності [PERSON] , в рахунок правочину, який не підлягає скасуванню на підставі зібраних по справі доказів, яка в свою чергу продала земельні ділянки [PERSON] та [PERSON] , тому не повинна нести цивільно-правову відповідальність за наявності обставин, зазначених позивачем в якості обгрунтування позову, підстави для позбавлення їх об`єктів права власності на нерухоме майно не підпадають під дію ст.ст. 387, 388 ЦК України, оскільки не відносяться до виключного кола обставин, які можуть слугувати підставою для витребування майна від добросовісного набувача, повернення земельної ділянки. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Як вбачається із обставин справи, відповідачі [PERSON] та [PERSON] є добросовісними набувачами спірних земельних ділянок, оскільки отримали їх у третьої особи, на підставі чинного правочину у передбачений законом спосіб, при цьому не допускали будь-якої неправомірної поведінки. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Статтею 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" N 9 від 06.11.2009 року норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. За таких обставин, позовні вимоги суд вважає необґрунтованими і такими, що не узгоджуються із чинним законодавством і суперечать дійсним обставинам справи. Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу позову давності суд в наданій частині не надає правової оцінки оскільки суд, застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до відповідача у спорі. Однак, позовні вимоги по суті залишились недоведеними, тому це є достатньою підставою для відмови у задоволенні заявлених вимог про визнання договору недійсним та скасування рішення. Враховуючи тривалий час розгляду справи суд вважав можливим вирішити спір на підставі наявних у справі доказів відповідно до принципів диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене вище, суд вважає недоведеними посилання позову на порушення прав чи інтересів позивача у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту. Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки суд ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed