Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

У квітні 2021 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , паспорт [NUMBER] виданий Красногвардійським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 29 листопада 2006 року, зареєстрований і проживає за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на житловий будинок з прилеглими будівлями та спорудами: А-1 - житловий будинок, житловою площею 17,9 кв.м, Б - сарай, В - вбиральні, Г - сараю, Д - сараю, Е - сараю, № 1-1,1 - огорожі, споруди, мостіння за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,0576 га цільовим призначенням «обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» за адресою: [ADDRESS] , на який цей будинок з прилеглими будівлями та спорудами розташований. В обґрунтування даного позову зазначив, що [INFO] , у віці 62 роки, помер його батько [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Магдалинівському, Петриківському, Царичанському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) на підставі актового записи № 201, 11 лютого 2020 року. Факт родинних стосунків підтверджується свідоцтвом про його народження [NUMBER] , виданим 24 грудня 1991 року Відділом РАЦС Жовтневого РВК м. Дніпропетровська на підставі актового запису № 1130 від 04 травня 1979 року, де в графі «батько» зазначено « [PERSON] ». Після смерті батька, [PERSON] , відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з прилеглими будівлями та спорудами: А-1 - житловий будинок, житловою площею 17,9 кв.м, Б - сарай, В - вбиральні, Г - сараю, Д - сараю, Е - сараю, № 1-1,1- огорожі, споруди, мостіння, розташовані на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , що належала йому підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 11 січня 1999 року Товарною біржою «Єкатеринославська» та зареєстрованого 02 лютого 1999 р. Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності в реєстровій книзі № 210 за реєстровим № 145, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна посвідченого 11 січня 1999 року Товарною біржою «Єкатеринославська», реєстраційний номер 007/0006Н; земельної ділянки площею 0,0576 га цільовим призначенням «обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» за адресою: [ADDRESS] , що належала йому на підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 272/39 від 26.11.2008 року, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку Серія ЯЗ № 303715, виданим 30 липня 2009 р., зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за№ 010910402604. З моменту придбання домоволодіння позивач постійно з 29.01.1999 року був зареєстрований та проживав разом із батьком за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою № 10467, виданою 10 вересня 2020 року Відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради. За життя батько позивача заповіту не залишив, мама його померла, він єдиний син і єдиний спадкоємець першої черги за законом. Спадщину позивач прийняв шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном. Звернувшись 17 серпня 2020 року до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілії В`ячеславівни із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, позивач отримав Відмову від 21 серпня 2020 року у здійснення нотаріальної дії, оскільки біржовий договір купівлі-продажу нерухомості від 11 січня 1999 року не може бути прийнятий нотаріусом в якості правовстановлювального документа, оскільки сторонами договору не додержано вимог ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час укладення договору в частині його нотаріального посвідчення. У зв`язку із вищевказаним, враховуючи відсутність такої можливості оформити свої спадкові права у позасудовому порядку - шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальному органі, позивач вимушений звернутись до суду з метою отримання можливості реалізувати свої спадкові права. Не погодившись з позовними вимогами, представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити в позовній заяві. В обґрунтування зазначив, що позивач звернувся до суду з позовною заявою, не обґрунтовуючи при цьому, чим саме було порушено, не визнано або оспорено його право на володіння спірним майном саме Дніпровською міською радою. Вирішуючи спір, необхідно визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Неналежність обраного способу судового захисту зумовлює відмову у задоволенні позовних вимог. Отже, відсутність порушеного права та невідповідність обраного позивачем способу його захисту способом, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судового рішення про відмову у позові. В канцелярії Дніпровської міської ради відсутні будь-які звернення позивача та не надано до суду належних доказів, того, що позивач звертався до міської ради, і як наслідок отримав відмову з роз`ясненнями щодо вирішення зазначеного спору. Отже, Дніпровською міською радою права позивача порушено не було та спір з позивачем відсутній. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовну заяву та просив її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ній. В судовому засіданні представник відповідача Михайлюк Т.О. просила у задоволенні позовної заяви відмовити, посилаючи на обставини викладенні у відзиві. Вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає частковому задоволенню, по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] , у віці 62 роки, помер батько [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] , яке видано 11 лютого 2020 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Магдалинівському, Петриківському, Царичанському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) на підставі актового записи № 201 (а.с. 7, на звороті). Факт родинних стосунків підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] [NUMBER] , виданим 24 грудня 1991 року відділом РАЦС Жовтневого РВК м. Дніпропетровська на підставі актового запису № 1130 від 04 травня 1979 року, де в графі «батько» зазначено « [PERSON] » (а.с. 7). Після смерті [PERSON] позивач звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, яка складається з житлового будинку, земельної ділянки [ADDRESS] (а.с. 75). З моменту придбання спірного домоволодіння, позивач постійно з 29.01.1999 року був зареєстрований та проживав разом із батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою № 10467, виданою 10 вересня 2020 року Відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а.с. 11). За життя, батька [PERSON] заповіту не залишив, мати позивача померла, позивач єдиний син і єдиний спадкоємець першої черги за законом. На запит суду приватним нотаріусом Кокосадзе Л.В. була надана копія спадкової справи № 66277843 (а.с. 74-87). Як вбачається із постанови про відмову у здійсненні нотаріальної дії, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. від 21 серпня 2020 року, 17 серпня 2020 року громадянин [PERSON] звернувся з заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилася після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] . Вчинити нотаріальну дію, а саме, видати на ім`я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння [ADDRESS] , приватний нотаріус вважає неможливим, з оглядну на наступне. Для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння [ADDRESS] , [PERSON] було подано правовстановлюючий документ на вище вказане нерухоме майно, а саме договір купівлі-продажу, зареєстрований на Товарній біржі «Катеринославська» 11 січня 1999 року, реєстраційний номер 007/0006-Н, зареєстрований в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 02 лютого 1999 року, запис в реєстровій книзі № 210 за реєстровим № 145. Зазначений договір не може бути прийнятий нотаріусом в якості правовстановлювального документа, оскільки сторонами договору не додержано вимог ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час укладення договору, в частині його нотаріального посвідчення. Згідно ст. 227 Цивільного кодексу Української РСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. В той угоди, зареєстровані на товарній біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, а лише не підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. До нотаріально посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені згідно з вимогами статті 40 Закону України «Про нотаріат» (а.с. 87). Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої цієї статті). Згідно статті 328 ЦК України - право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч.1, 2 ст. 524 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. У відповідності до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. [PERSON] , як син покійного, був спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька [PERSON] . Згідно з ст. 549 ЦК УРСР 1963 року вважається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Статтею 561 ЦК УРСР визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Дана стаття не встановлює граничного строку, протягом якого спадкоємець, який прийняв спадщину повинен звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва. З досліджених матеріалів справи, судом встановлено, що після смерті [PERSON] , прийняв спадщину його син, [PERSON] , а отже і право на житловий будинок [ADDRESS] , ввійшло до спадкової маси після його смерті. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як вбачається із постанови про відмову у здійсненні нотаріальної дії від 21 серпня 2020 року, нотаріус відмовила позивачу у зв`язку з тим, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Також зазначає, що угоди, зареєстровані на товарній біржі, не прирівнюються до нотаріального посвідчених, а лише не підлягають подальшому нотаріальному посвідченню, до нотаріальних посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені згідно з вимогами статті 40 Закону України «Про нотаріат». Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу нерухомого майна від 11 січня 1999 року, відповідно до якого [PERSON] купив житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який зареєстрований Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 11 січня 1999 року, записаний в реєстровій книзі №210 за реєстровим №145. Ст. 224 ЦК Української УРСР було встановлено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 225 ЦК ЦРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтю 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно. Згідно до ч.1 ст. 328 ЦК України в чинній редакції, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 227 ЦК УРСР передбачала, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Частиною 2 статті 47 ЦК УРСР було передбачено, що якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічні норма міститься і на теперішній час в ч.2 ст.220 ЦК України, відповідно до якої якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсними. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Біржова угода купівлі-продажу нерухомого майна від 11.01.1999 року була укладена відповідно до вимог законодавства, що діяло на час її укладення. На момент укладення договору купівлі-продажу вказаної частки житлового будинку був чинним Закон України «Про товарну біржу» в редакції від 26.01.1993 року, відповідно до умов якого договори, оформлені товарною біржею, визнавались дійсними, а сам правочин купівлі-продажу було вчинено з дотримання вимог діючого на той час законодавства. Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції Закону від 26.01.1993 року, яка діяла на момент укладення договору від 11.01.1999 року встановлено, що біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасники є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійснення угоди дня. Згідно ч.2 та ч.4 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції Закону від 26.01.1993 року угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч.1 ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Виходячи з вищевикладеного, позивач є правомірним власником житлового будинку, користується, володіє ним, однак позбавлений права отримати правовстановлюючий документ на нього в порядку спадкування після смерті [PERSON] та позбавлений права розпорядження власним майном, що в свою чергу ставить позивача в скрутне матеріальне становище та завдає йому значної шкоди. Згідно ч.1, 3, 4 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання права договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державні реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 та ч.2 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] набув право власності на об`єкт купівлі-продажу з моменту укладення вказаної угоди і реєстрації її на біржі та з моменту реєстрації права власності в Дніпропетровському БТІ. (а.с.8). Тому покупець є добросовісними набувачами нерухомого майна. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 11.01.1999 року є дійсним. Отже, враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що потрібно визнати за позивачем право власності на нерухоме майно, в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Стосовно вимоги позивача про визнання права власності, в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , на земельну ділянку, суд вказує наступне. За статтею 49 Закону України «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. За приписами п.23 постанови Пленум Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, зверненню до суду з позовом про визнання права в порядку спадкування передує звернення до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину та лише у випадку відмови останнього в оформленні права на спадщину, особа має право звернутися до суду із позовом про визнання права в порядку спадкування. Між тим, у матеріалах справи відсутні докази існування перешкод для оформлення спадкових прав позивача у нотаріальному порядку, в тому числі, відсутня відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій в частині відмови оформлення свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 0,0576 га за адресою: [ADDRESS] , що вказувало б на виникнення цивільно-правового спору. Таким чином з огляду на матеріали справи, судом не встановлено порушення особистого немайнового або майнового права та інтересу позивача, в силу п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України, не встановлено обставини позбавлення позивача права отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька в нотаріальній конторі. Відтак, звернення позивача до суду із даним позовом, в цій частині, суд розцінює як передчасне. На підставі викладеного, ст.ст.548,549 ЦК України (в ред. 1963 р.), ст.ст. 1217, 1223, 1258, 1264 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-83, 89, 223, 229, 247, 258-259, 263-265, 315, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial