Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки про встановлення факту нецільового використання коштів сплачених як аліменти на утримання дитини, перерахування використаних за нецільовим призначенням суми аліментів на особистий рахунок дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно з рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28.09.2016, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.02.2017 рішення Печерського районного суду м. Києва від 25.05.2016 змінено в частині визначення розміру аліментів з 1/3 та ? частину усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.05.2015 і до досягнення дитиною повноліття. 14.03.2017 було відкрито виконавче провадження за № 53551018 з примусового виконання виконавчого листа №757/15356/15-ц, виданого 01.03.2017 Печерським районним судом м. Києва про стягнення з позивача на користь [PERSON] аліментів в розмірі ? частини заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму. 27.12.2018 позивач направив до Служби у справах дітей Бориспільської районної державної адміністрації Київської області заяву про проведення перевірки цільового використання аліментів на утримання дитини у порядку ст. 186 СК України. За результатами розгляду заяви Служба у справах дітей Бориспільської районної державної адміністрації Київської області 31.01.2019 прийняла висновок про цільове використання аліментів, в якому зазначила, що [PERSON] були надані копії підтверджуючих документів про грошові витрати, які йдуть на утримання та забезпечення дитини за період проживання родини на території Бориспільського району, а саме: виписки з карткового рахунку відкритого в АТКБ «ПриватБанк» щодо проведених грошових операцій за період з 2015 до 2017 по оплаті витрат на одяг, взуття, харчування, розважальні дитячі заклади, відвідування перукарні, тощо; сплата ТОВ «Академія сучасної освіти» за освітні послуги та позашкільні заняття з січня 2015 року по грудень 2017 року на суму 89570,00 грн.; оплата агентству домашнього персоналу «Аєлита» за послуги няні в період з вересня 2015 року по січень 2016 року з оплатою 8000,00 грн., в період з лютого 2016 року по квітень 2016 року з оплатою 8000,00 грн., в період з квітня 2016 року по травень 2016 року з оплатою 8000,00 грн.; оплата «Клініка естетичної стоматології Мирослави Дрогомирецької» за стоматологічні послуги в сумі 31350,00 грн. у січні 2019 року; оплата Універсальна клініка «Оберіг» за послуги по обстеженню здоров`я, забір аналізів та консультації лікарів у період з січня 2015 року по січень 2019 року на суму 28257,50 грн.; витрати на оздоровлення та відпочинок в іноземній валюті. Проте, вказаною перевіркою цільового використання грошових коштів, які [PERSON] отримала від позивача як аліменти на утримання дитини фактично не було встановлено цільове використання грошових коштів у сумі 1659010,28 грн. за період з 14.05.2018 по 21.11.2018. Отже [PERSON] в порушення норм Сімейного кодексу України не утримує дитину належним чином. На підставі викладеного позивач звертається до суду із даним позовом, в якому просить встановити факт нецільового використання аліментів [PERSON] , сплачених [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , у період з 14.05.2018 по 21.11.2018 на загальну суму 1659010,28 грн., зобов`язати [PERSON] використовувати аліменти виключно за цільовим призначенням; зобов`язати [PERSON] відкрити на імя [PERSON] , [INFO] , рахунок у відділенні Державного ощадного банку України та перевести суму аліментів, яка сплачена [PERSON] у період з 14.05.2018 по 21.11.2018 у сумі 1659010,28 грн. на утримання [PERSON] , [INFO] , та використана [PERSON] не за цільовим призначенням, шляхом перерахування вказаної суми аліментів на рахунок, відкритий на ім`я [PERSON] , [INFO] у відділенні Державного ощадного банку України та встановити [PERSON] порядок сплати 50% частини аліментів шляхом внесення 50% частини суми аліментів від розміру аліментів, визначений судом на утримання малолітньої [PERSON] на її особистий рахунок, відкритий у відділенні Державного ощадного банку України, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 15.10.2020 у справі відкрито провадження у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 21.02.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Щодо заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач про день, час та місце розгляду справи повідомлялася шляхом розміщення повідомлення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Відзив на позовну заяву, заяви з процесуальних питань від сторони відповідача до суду не надходили. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи в порядку заочного провадження відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав. При цьому, позивач не заперечує щодо такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що згідно з рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28.09.2016, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.02.2017 рішення Печерського районного суду м. Києва від 25.05.2016 змінено в частині визначення розміру аліментів з 1/3 та ? частину усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.05.2015 і до досягнення дитиною повноліття. 14.03.2017 було відкрито виконавче провадження за № 53551018 з примусового виконання виконавчого листа №757/15356/15-ц, виданого 01.03.2017 Печерським районним судом м. Києва про стягнення з позивача на користь [PERSON] аліментів в розмірі ? частини заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму. 18.04.2018 Печерським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ ГТУЮ у м. Києві позивачу була визначена заборгованість по сплаті аліментів за 2015 рік в сумі 779787,19 грн. 14.05.2018 позивач перерахував на депозитний рахунок Печерського районного відділу державної виконавчої служби нараховану йому заборгованість по аліментам за 2015 рік в сумі 779787,19 грн., які 20.09.2018 були перераховані [PERSON] 16.11.2018 Печерським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ ГТУЮ у м. Києві позивачу була визначена заборгованість по сплаті аліментів за 2016 рік в сумі 854132,09 грн. 21.11.2018 позивач перерахував на депозитний рахунок державної виконавчої служби нараховану йому заборгованість по аліментам за 2016 рік в сумі 854132,09 грн. 27.12.2018 позивач направив до Служби у справах дітей Бориспільської районної державної адміністрації Київської області заяву про проведення перевірки цільового використання аліментів на утримання дитини у порядку ст. 186 СК України. За результатами розгляду заяви Служба у справах дітей Бориспільської районної державної адміністрації Київської області надіслала лист від 31.01.2019 № 48/90-46-64, відповідно до якого Службою у справах дітей та сім`ї було з`ясовано, що одержувач аліментів, [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] . Також зазначено, що спеціалістами служби проведена бесіда з [PERSON] та роз`яснені права та обов`язки батьків по відношенню до дітей згідно до законодавства. Відповідачем були надані копії підтверджуючих документів про грошові витрати, які йдуть на утримання та забезпечення дитини за період проживання родини на території Бориспільського району, а саме: виписки з карткового рахунку відкритого в АТКБ «ПриватБанк» щодо проведених грошових операцій за період з 2015 до 2017 по оплаті витрат на одяг, взуття, харчування, розважальні дитячі заклади, відвідування перукарні, тощо; сплата ТОВ «Академія сучасної освіти» за освітні послуги та позашкільні заняття з січня 2015 року по грудень 2017 року на суму 89570,00 грн.; оплата агентству домашнього персоналу «Аєлита» за послуги няні в період з вересня 2015 року по січень 2016 року з оплатою 8000,00 грн., в період з лютого 2016 року по квітень 2016 року з оплатою 8000,00 грн., в період з квітня 2016 року по травень 2016 року з оплатою 8000,00 грн.; оплата «Клініка естетичної стоматології Мирослави Дрогомирецької» за стоматологічні послуги в сумі 31350,00 грн. у січні 2019 року; оплата Універсальна клініка «Оберіг» за послуги по обстеженню здоров`я, забір аналізів та консультації лікарів у період з січня 2015 року по січень 2019 року на суму 28257,50 грн.; витрати на оздоровлення та відпочинок в іноземній валюті. Відповідно до ч.1 ст. 141 СК України мати батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно з ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частинами першою та другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч. 1,2 ст. 186 СК України контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Згідно з ч. 3 ст. 19 СК України звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. Тобто обов`язок перевіряти цільове витрачання аліментів покладений на орган опіки та піклування, проте правом на звернення до суду заявник може скористатися і без попереднього звернення до органів опіки та піклування, особисто зібравши необхідні докази, які підтверджують нецільове використання аліментних платежів. Разом з тим, статтею 19 Сімейного кодексу України передбачена участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів. Відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Під час розгляду справи встановлено та підтверджено належними та допустимим доказами, зокрема листом Служби у справах дітей Бориспільської районної державної адміністрації Київської області від 31.01.2019 № 48/90-46-64, той факт, що дитина, яка проживає з матір`ю, забезпечена харчуванням, одягом, взуттям, належними побутовими умовами, тобто дитині створені належні умови для проживання та навчання. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не надано достатньо доказів на підтвердження підстав для встановлення нецільового використанні аліментів з боку відповідачки, а тому суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог в цій частині немає. Що стосується позовних вимог зобов`язати [PERSON] відкрити на імя [PERSON] , [INFO] , рахунок у відділенні Державного ощадного банку України та перевести суму аліментів, яка сплачена [PERSON] у період з 14.05.2018 по 21.11.2018 у сумі 1659010,28 грн. на утримання [PERSON] , [INFO] , та використана [PERSON] не за цільовим призначенням, шляхом перерахування вказаної суми аліментів на рахунок, відкритий на ім`я [PERSON] , [INFO] у відділенні Державного ощадного банку України та встановити [PERSON] порядок сплати 50% частини аліментів шляхом внесення 50% частини суми аліментів від розміру аліментів, визначений судом на утримання малолітньої [PERSON] на її особистий рахунок, відкритий у відділенні Державного ощадного банку України, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 186 СК України у разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Враховуючи те, що зазначені вище позовні вимоги у даному випадку є похідними від основної вимоги про встановлення факту нецільового використання аліментів, у задоволенні якої судом відмовлено, суд вважає, що і підстав для задоволення позовних вимог про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України також немає. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed