Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

19 серпня 2022 року заявник звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області через систему «Електронний суд» із заявою за участю заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України, Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації, про встановлення факту вимушеного переселення з окупованої території. Мотивуючи свою заяву тим що він, його мати - [PERSON] , батько [PERSON] та молодший брат - [PERSON] , в жовтні 2014 року внаслідок бойових дій з боку Російської Федерації вимушено покинули своє місце реєстрації та постійного мешкання за адресою: [ADDRESS] . Сім`я перемістилась на підконтрольну українській владі територію, у м. Слов`янськ, де жила в орендованому житлі та зареєструвалась у відповідних органах як внутрішньо переміщені особи. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» № 1085-р від 07 листопада 2014 року, місто Горлівка Донецької області, починаючи з 2014 року є населеним пунктом на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Підставою для звернення до суду слугувала необхідність встановлення юридичного факту щодо вимушеного переселення заявника, яке відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області. Саме вимушене переселення відбулось у жовтні 2014 року з м. Горлівка Донецької області, яке утримувалося військовими формуваннями підконтрольними Російській Федерації. Переселення здійснено до міста Слов`янська Донецької області. Заявник зазначає, що після переселення йому та його сім`ї довелось повністю змінити своє життя, оскільки вони були позбавлені можливості проживати в рідному місті, підтримувати нормальні життєві та соціальні зв`язки, зокрема і з рідними особами, які залишились в м. Горлівка. На теперішній час його сім`я не має свого житла. Зверненням до суду із заявою, заявник має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви потерпілі від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. На підставі наведеного заявник просить суд встановити юридичний факт, що вимушене переселення малолітнього [PERSON] , (зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) у жовтні 2014 року з окупованої території Донецької області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області. Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 серпня 2022 року заяву [PERSON] , за участю заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України, Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації, про встановлення факту вимушеного переселення з окупованої території було залишено без руху, як така, що подана без додержання вимог 177ЦПК України, та заявнику наданий строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду. 25 серпня 2022 року на виконання вимог ухвали Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 серпня 2022 року заявником надіслано на адресу суду документи про усунення недоліків. Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 серпня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі за заявою [PERSON] , за участю заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України, Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації, про встановлення факту вимушеного переселення з окупованої території, призначено справу до судового розгляду. Крім того, враховуючи, що заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту вимушеного переселення з окупованої території де однією із заінтересованих осіб є іноземна держава, а саме Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в ухвалі про відкриття провадження судом було вирішено питання судового імунітету передбаченого ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право». Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, указом Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Верховний Суд у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 490/9551/19 встановив підстави для висновку про те, що починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з РФ. У зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства РФ в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Аналогічна правова позиція зазначені у постанові Верховного суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19. З огляду на вищевикладене та те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути заінтересованою особою у цій справі наразі є недоречним. У судове засідання заявник [PERSON] не з`явився, подав заяву про слухання справи без його участі, вимоги заяви підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Заінтересовані особи, в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, жодних заяв, клопотань чи письмових пояснень до суду не подали. Згідно положень ч.2ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомо-гою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню в пов-ному обсязі з наступних підстав. Згідно з ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як встановлено в судовому засіданні заявник уродженець м. Горлівки Донецької області, зареєстроване місце проживання [PERSON] є : [ADDRESS] . Так, відповідно до свідоцтва про народження заявника серіїї [NUMBER] виданого Горлівським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції, [PERSON] народився [INFO] у м. Горлівка Донецької області, його батьками є: [PERSON] та [PERSON] . 20 жовтня 2001 року батьки заявника: [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18.04.2012 року, [INFO] народився брат заявника - [PERSON] . Відповідно до довідки від 12.07.2017 року № 0000263505 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яка видана на ім`я [PERSON] , заявник зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки від 29.10.2014 року № 1429002018 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, яка видана на ім`я [PERSON] , остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Рішенням виконкому Слов`янської міської ради від 19.12.2018 року №1187 «Про статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів» [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів і зазнала психологічне насильство. Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 26 лютого 2021 року виданої [ADDRESS] до складу сім`ї/ зареєстровані входять: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] №280086151 від 19.10.2021 року встановлено, що 31.07.2013 року приватним нотаріусом Плугатирьовою В.В. були зроблені записи про договір іпотеки №1863, строк виконання основного зобов`язання: 28.08.2034, розмір основного зобов`язання 449281,00 грн., правочин в якому встановлено основне зобов`язання: кредитний договір, серія та номер 4/Б/2, виданий 13.05.2013, видавник: Донецьке регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», об`єкт нерухомого майна: майнові права на нерухомість (квартиру), будівництво якої не завершене. Об`єкт житлового будівництва розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, особами, які перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року, із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ, Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Згідно з Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», від 21.04.2015 № 337-VIII, зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм. Підтвердженням окупації російською федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ російської федерації. 23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил російської федерації. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІвизначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. Частиною 4ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абз.6преамбули вказаного Закону, дата початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, визначається Законом України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», згідно ч. 2ст. 1 цього Закону такою датою є: 20 лютого 2014 року. Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Звіт, підготовлений Міжнародним Партнерством за Права Людини разом з Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською спілкою з прав людини, Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи 1988 від 09.04.2014 року, від 25.06.2015 року, 12.10.2016 року, Резолюція Європейського Парламенту про ситуацію в Україні 2965 від 15.01.2015 року, Резолюція Генеральної асамблеї ООН від 19.12.2016 року містять посилання на збройну агресію Російської Федерації проти України на тимчасово окупованих територіях у Автономній Республіці Крим, Донецькій та Луганській областях. Окрім цього, слід врахувати, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та початку повномасштабного збройного наступу на територію України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Президентом України 24 лютого 2022 року видано Указ про введення в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в послідуючому продовжений і триває на даний час. Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії Російської Федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну» визначено, що російська федерація є державою-терористом, однією з цілей політичного режиму якої є геноцид Українського народу, фізичне знищення, масові вбивства громадян України, вчинення міжнародних злочинів проти цивільного населення, використання заборонених методів війни, руйнування цивільних об`єктів та об`єктів критичної інфраструктури, штучне створення гуманітарної катастрофи в Україні або окремих її регіонах. Згідно частини 3статті 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписам ч. 3ст. 82 ЦПК України. Отже, наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародною спільнотою. Метою встановлення факту вимушеного переселення з окупованої території України задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав, права на судовий захист на окупованій території саме у результаті збройної агресії Російської Федерації є визначення статусу заявника як особи, що перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року, з відповідними правовими наслідками. Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Як вбачається із заяви, заявник, посилаючись на вказану норму закону, вказав на те, що причиною його внутрішнього переміщення з постійного місця проживання в м. Горлівка до іншого тимчасового місця проживання на території України - м. Слов`янськ обумовлена саме збройним конфліктом та тимчасовою окупацією частини Донецької області. Частиною 1 ст.4, ч. 1 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених уст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Постановою КМУ від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена Постановою форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Згідно з ч. 2ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто, від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Крім того, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявника. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справах №363/2981/16-ц від 14 березня 2018 року, №428/13977/16-ц від 06 червня 2018 року, №417/3852/17 від 21 березня 2018 року, №243/7029/17 від 12 квітня 2018 року та №428/12368/16-ц від 21 березня 2018 року. Стосовно обставин, що зумовили вимушене переселення [PERSON] з м. Горлівка, Донецької області, суд приймає до уваги, що згідно розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» № 1085-р від 07 листопада 2014 року, місто Горлівка Донецької області, починаючи з 2014 року по теперішній час, перебуває на тимчасово окупованій території України, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Суд приймає до уваги доводи [PERSON] про те, що він є громадянином України проживав у м. Горлівка, Донецької області, мав налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання в м. Горлівка, Донецької області, а тому, внаслідок воєнних дій Російської Федерації проти України, був змушений переїхати до м. Слов`янськ Донецької області. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням викладеного, суд вважає, що заява [PERSON] про встановлення вказаного факту має для заявника юридичне значення та від цього залежать його права, тому заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved