Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-25 00:00:00

12 жовтня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь 60\~000, 00 гривень відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання. В обґрунтування позову зазначив, що він з 19.07.1979 по 22.02.1995 працював на Шахті №10 «Великомостівська» «Укрзахідвугілля» підземним машиністом гірничо-виймальних машин з повним робочим днем в шахті та з 27.10.1997 по 25.11.2001 працював на Шахті №8 «Великомостівська» машиністом гірничо-виймальних машин з повним робочим днем в шахті. Був звільнений за п. 2 ст. 40 КЗпП України унаслідок невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я. Позивач зазначив, що пропрацював в умовах впливу шкідливих факторів 21 рік і 1 місяць. У зв`язку з тривалою роботою в особливо шкідливих умовах праці у нього погіршився стан здоров`я, внаслідок чого він змушений був звертатись за медичною допомогою. Вказав, що 18.12.2001 йому було вперше та безтерміново встановлено третю групу інвалідності, внаслідок професійного захворювання з 02.11.2001 та 45% втрати професійної працездатності від 02.11.2001. Також позивач вказує, що внаслідок отриманого професійного захворювання йому завдано великої моральної школи у вигляді фізичних та душевних страждань. Він відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні, наявний сухий кашель, біль в грудній клітці, підвищена пітливість, загальна слабкість, обмеження рухів, порушення ходи, посилення болю при рухах, зменшення сили у руках, погано бачить, змушений користуватися окулярами. Він не в змозі вести активний спосіб життя, займатись улюбленою справою, змушений звертатись за медичною допомогою та витрачати значні кошти на лікування. Постійний кашель викликає небажану увагу людей і тому він знаходиться у пригніченому та депресивному стані. Факт заподіяння моральної шкоди наявний, оскільки позивач частково на 45% безтерміново втратив професійну працездатність внаслідок професійного захворювання, що спричиняє фізичні та моральні страждання. Позивач відчуває незручності в повсякденному житті, змушений терпіти фізичні болі та моральні страждання, відчувати себе неповноцінною людиною, як вдома перед рідними так і перед сторонніми та людьми. Усі вказані факти моральних страждань та переживань значним чином змінили ритм та порядок життя позивача, порушили нормальні життєві зв`язки, тому він зобов`язаний прикладати значні додаткові зусилля для продовження свого життя. Враховуючи вищенаведене, просить позов задовольнити та стягнути на його користь завдану йому моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 60 000 гривень. Ухвалою 13.10.2021 відкрито провадження у даній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження на 03.12.2021, який відкладено на 17.01.2022. 08.11.2021 позивач подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, у якій також зазначив, що все викладене в позовній заяві підтримує в повному обсязі і просить суд задовольнити. 23.12.2021 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив що проти позову заперечує, оскільки вважає вимогу позивача незаконною, необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення. Вважає, що позивачем невірно визначено належного відповідача. Відшкодування моральної шкоди, причиненої ушкодженням здоров`я, незалежно від часу настання страхового випадку не є обов`язком для відповідача. Відповідач вважає, оскільки позивач отримав професійне захворювання під час виконання трудових обов`язків, а заподіяна йому шкода випливає із трудових правовідносин, тому шкода має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. Вказав, що позивач не долучив жодного доказу про наявність факту спричинення йому моральної шкоди чи страждань у результаті професійного захворювання, також не обґрунтував розмір моральної шкоди. Відповідач вважає, що позивач втратив частково професійну працездатність, однак не втратив здатність вести звичайний спосіб життя, може працювати по інших професіях, які не пов`язані з впливом шкідливих факторів (на роботах, які протипоказані за висновком МСЕК). Відповідачу не зрозуміло, які саме додаткові зусилля змушений докладати позивач для організації життя та які в останнього сталися вимушені зміни у життєвих стосунках і чим це обґрунтовується та підтверджується. А відтак просить у позові відмовити. 06.01.2022 позивач подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (Закону № 1105-ХІУ), тобто з 01 квітня 2001 року до 01 січня 2006 року. В даному випадку спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІУповинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування моральної шкоди настає з дня первинного встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності. Оскільки вперше та безтерміново йому встановлено 45% втрати професійної працездатності та 3 групи інвалідності у зв`язку з професійним захворюванням 18.12.2001 та зараховано з 02.11.2001, а тому позивач вважає, що обов`язок відшкодування моральної шкоди покладається саме на Фонд соціального страхування, що узгоджується із Законом України №1105 XIV. Також позивач вказав, що нанесення моральної шкоди носить індивідуальний характер, який він пов`язує з виконанням трудових обов`язків в шкідливих умовах праці і як наслідок, втратою працездатності та інвалідністю, а не з психічними розладами. Крім того зазначив, що до МСЕК з приводу встановлення факту з приводу встановлення факту моральної шкоди він не звертався і такий порядок не визначений законодавством України. В судовому засіданні 17.01.2022 задоволено клопотання представника відповідача та витребувано у позивача оригінали наступних документів, а саме: трудової книжки, амбулаторної картки; висновку МСЕК про характер та умови праці, виданий 18.12.2001 р. для їх огляду в судовому засіданні; визнано обов`язковою явку у судове засідання позивача [PERSON] ; судове засідання відкладено на 21.02.2022. 21.02.2022 в судовому засіданні заслухано пояснення позивача та представника відповідача та оголошено перерву до 18.03.2022, яку продовжено, востаннє до 26.09.2022. В судовому засіданні позивач зазначив, що підтримує позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві, додатково повідомив, що постійно турбує його кашель, тремтить тіло, не може сидіти, проходив регулярно лікування у лікаря, проте за останні чотири роки не звертався до лікаря, оскільки у нього лежача жінка, яка потребує стороннього догляду. Так, при працевлаштуванні був повідомлений про шкідливі умови праці, проте не звільнявся, оскільки потрібні були кошти на квартиру та утримання сім`ї. Також позивач повідомив, що не звертався до МСЕК для отримання висновку про моральні страждання. Моральну шкоду оцінює у зазначеному ним розмірі, оскільки регулярно несе значні витрати на лікування та купівлю ліків в аптеках. Представник відповідача в судовому засіданні надала пояснення, що аналогічні викладеним в відзиві на позовну заяву. 05.05.2022 позивач подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, у якій також зазначив, що підтримує позовні вимоги і просить суд в повному обсязі задовольнити. Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, дослідивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне та дійшов наступних висновків. З 19.07.1979 по 22.02.1995 працював на Шахті №10 «Великомостівська» «Укрзахідвугілля» підземним машиністом гірничо-виймальних машин шостого розряду з повним робочим днем в шахті, з 27.10.1997 по 25.11.2001 працював на Шахті №8 «Великомостівська» машиністом гірничо-виймальних машин з повним робочим днем в шахті, звільнений в зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі по стану здоров`я - п. 2 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки, що додана до матеріалів справи та оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні. (а. с. 7-8). 15.11.2001 комісія ДВАТ Шахта «Візейська» (Шахта №8 «Великомостівська») провела розслідування випадку хронічного професійного захворювання працівника [PERSON] , про що було складено акт розслідування професійного захворювання, по формі П-4, діагноз: антракосилікоз І ст. емфізема І-ІІ ст. легень, вегетосенсорна поліневропатія рук з трофічними змінами в кістках кистей, який встановлено Львівською обласною клінічною лікарнею (профпатолічне відділення), та прийшла до висновку, що професійне захворювання виникло внаслідок: праці в шкідливих умовах де працював 21 рік і 1 місяць. Працюючи ГРОВ до 90% робочої зміни перебував в зачиненому середовищі, де вугільно-породний пил перевищував норми ГДК. Вміст вугільного діоксину кремнію складав 10-45%. Мав контакт з віброінструментами до 40% робочої зміни. Фізичні навантаження, переохолодження тіла, робота на протягах, намокання спецодягу. Робота у вимушеному положенні тіла ( а. с. 11-12). Відповідно до довідки МОЗ Обласної МСЕК, серія ЛВА-2 №006695 від 18.12.2001 позивачу вперше встановлено третю групу інвалідності, внаслідок професійного захворювання, безтерміново, визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках, а саме 45% втрати професійної працездатності, потреба в додаткових видах допомоги: санаторно-курортне лікування ( а.с.9). Згідно довідки МОЗ Обласної МСЕК, серія ЛВА-1, №119311 від 18.12.2001 позивачу вперше встановлено третю групу інвалідності, внаслідок професійного захворювання, безтерміново, протипоказана робота в умовах дії пилу, вібрації, переохолодження, статико-динамічного перенавантаження, рекомендовані заходи по відновленню працездатності: лікування у невропатолога, терапевта ( а.с.10). У зв`язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач був змушений періодично звертатися за медичною допомогою, що підтверджується витягами з медичної карти амбулаторного хворого (а.с. 13-14). Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21\~Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~(далі - Закон № 1105-XIV) у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом і 3 групи інвалідності, у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14\~цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг (частина друга\~статті 13 Закону\~№ 1105-XIV\~у вказаній редакції). Професійне захворювання є страховим випадком також у разі його встановлення чи виявлення в період, коли потерпілий не перебував у трудових відносинах з підприємством, на якому він захворів (частина третя\~статті 13 Закону № 1105-XIV). Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я,\~Закон № 1105-XIV\~пов`язував з настанням страхового випадку. 20 березня 2007 року набрав чинності\~Закон № 717-V, згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої\~статті 21 Закону № 1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I\~Закону № 717-V\~скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції\~Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки\~статтею 1167 ЦК України\~та\~статтею 237-1 КЗпП України\~їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя\~статті 5 ЦК України). З огляду на вказане\~Закон № 717-V\~не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий\~закон\~застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Враховуючи викладене, до спірних правовідносин слід застосовувати\~Закон № 1105-XIV\~у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача. Наведене узгоджується із постановою Верховного Суду у справі №459/3304/16 від 12.02.2020 року. Отже, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (Закону № 1105-ХІУ), тобто з 01 квітня 2001 року до 01 січня 2006 року. В даному випадку спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІУповинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування моральної шкоди настає з дня первинного встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності. Таким чином, оскільки позивачу вперше та безтерміново встановлено 45 % втрати працездатності з 02.11.2001, тому враховуючи вищевикладене, обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається саме на Фонд соціального страхування, що узгоджується із Законом № 1105-XIV. Відтак, враховуючи вищевказане, заперечення представника відповідача щодо відсутності їх обов`язку по відшкодуванню моральної шкоди через те, що професійне захворювання виникло під час виконання трудових обов`язків і повинно відшкодовуватися роботодавцем до уваги судом не приймається. Відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з частиною 1 статті 1168 ЦК моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Як зазначено у п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), ухваленого 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004, відповідно до статей 23, 1167 Цивільного Кодексу України (435-15) моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Вищенаведені обставини справи та правові положення, на думку суду, свідчать про доведення факту спричинення позивачеві моральної шкоди унаслідок ушкодження його здоров`я при виконанні трудових обов`язків, що потягло за собою професійне захворювання, а також права позивача на її відшкодування. Факт спричинення позивачеві моральної шкоди підтверджується наявними у справі документами та знаходить своє пояснення згідно із вищевказаними положеннями рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004. Однак заявлений до стягнення розмір моральної шкоди є завищеним. З врахуванням глибини завданих моральних страждань, вимог розумності і справедливості, належним відшкодуванням моральної шкоди на думку суду буде у розмірі 22 500 гривень. Вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 60\~000,00 гривень суд вважає завищеною, належними доказами не підтвердженою, а тому в цілому до задоволення вона не підлягає. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial