Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

В липні 2022 року заявниця [PERSON] звернулася до суду зі заявою про встановлення фату, що має юридичне значення, в якій просить: встановити факт неправильності актового запису про смерть [PERSON] № 656 від 31 травня 1947 року, складеного Подільським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві в частині прізвища покійного [PERSON] ; зобов`язати Оболонський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) внести зміни до актового запису про смерть [PERSON] № 656 від 31 травня 1947 року, складеного Подільським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, зазначивши прізвище померлого « [PERSON] » замість « [PERSON] ». В обґрунтування заявлених вимог вказує, що являється онукою померлого [PERSON] , який помер [INFO] . Як виявилося в актовому записі про смерть відділом державної реєстрації актів цивільного стану не вірно зазначено прізвище померлої особи, а саме замість вірного « [PERSON] » зазначено « [PERSON] ». Звернулась до Оболонського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану зі заявою про внесення відповідних змін до актового смерть про діда № 356 від 31 травня 1947 року та зміни прізвища померлого. Проте, за результатами перевірки Оболонського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану відмовлено у внесенні змін до актового запису про смерть, у зв`язку з тим, що не надано документів, які необхідні для розгляду заяви та вирішення питання по суті, а відділ державної реєстрації актів цивільного стану не може самостійно встановити прізвище померлої особи. Заявниця зазначає, що через помилки та розбіжності в документах не може належним чином документально підтвердити родинний зв`язок між нею та дідом і встановити факт неправильності актового запису про його смерть в інший спосіб, аніж шляхом звернення до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 липня 2022 року справа передана на розгляд судді Шролик І.С. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду на 08 вересня 2022 року. В судовому засіданні заявниця підтримала подану заяву та просила задовольнити. Зазначила, що встановлення даного факту необхідно їй для отримання свідоцтва про смерть діда, який помер ще до її народження. Пояснила, що вона бажає, щоб після її смерті її захоронили на кладовищі біля діда, а для цього слід надати свідоцтво про його смерть. Зазначила, що в актовому записі про смерть не вірно зазначено прізвище померлого при транслітерації та перекладу прізвища з російської мови на українську. Помилки та розбіжності у документах не можу належним чином документально підтвердити родинний зв`язок і встановити факт неправильності актового запису про його смерть в інший спосіб, аніж шляхом звернення до суду зі заявою, оскільки ані свідоцтва про народження діда, ані його документів заявниця не має. Представник заінтересованої особи Оболонського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з?явився, про розгляд справи повідомлені судом належним чином. 02 серпня 2022 року на адресу суду надійшов лист, у якому просять проводити розгляд справи без їх представника. Представник заінтересованої особи Подільського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з?явився, про розгляд справи повідомлені судом належним чином.03 серпня 2022 року на адресу суду надійшов лист, в якому просять проводити розгляд справи без їх участі, при розгляді даної справи покладаються на розсуд суду. Вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні поданої заяви, з наступних підстав. Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (ч. 3 ст. 294 ЦПК України). Частиною 1 ст. 315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Постановою № 5 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.1998) зазначено, що наведений ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Згідно із ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Проте, як пояснила заявниця в судовому засіданні вона не просить встановити факт родинних відносин із дідом, вона не має спадщини після смерті ані діда, ані батьків. Актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків (ч.1ст.49 ЦК України). Актом цивільного стану є, зокрема, смерть фізичної особи (ч. 2 ст.49 ЦК України). Згідно з ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану. Актовий запис цивільного стану є безспірним доказом фактів, реєстрація яких посвідчується, до спростування його в судовому порядку. Для державної реєстрації актів цивільного стану подається паспорт громадянина України або паспортний документ іноземця заявника та документи, які підтверджують факти, що підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 22 вказаного Закону внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку. Заява про внесення змін до актового запису цивільного стану подається до відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника, а у випадках, передбачених законодавством, - за місцем зберігання актового запису цивільного стану. Зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису. У разі зберігання актового запису цивільного стану у державній архівній установі внесення змін безпосередньо до актового запису проводиться зазначеною установою за повідомленням відділу державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно з п. 2.13 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану, серед іншого, є рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Судом встановлено, що заявниця зверталася до Оболонського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції м. Києва зі заявою, в якій просила внести зміни до актового запису про смерть діда № 656 від 35 травня 1947 року та змінити прізвище померлого « [PERSON] » на « [PERSON] ». Згідно висновку про внесення змін до актового запису цивільного стану Оболонського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану № 293 відмовлено [PERSON] у внесенні змін до актового запису про смерть № 656 від 31 травня 1947 року, складеному Подільським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану на [PERSON] , у зв`язку з тим, що відділ державної реєстрації актів цивільного стану не може самостійно встановити прізвище померлої особи, оскільки заявницею [PERSON] не надані документи, які необхідні для розгляду заяви та вирішення питання по суті; згідно її пояснення від 24 жовтня 2019 року вона не має відомостей щодо народження свого дідуся та його шлюб. Як зазначила заявниця в судовому засіданні встановлення даного факт їй необхідно для отримання свідоцтва про смерть для того, щоб в подальшому здійснити її захоронення біля діда. До поданої заяви заявниця не надала документів, що б підтвердили правильність написання прізвище діда. Факт, який просить встановити заявниця, не має юридичного характеру, оскільки не викликає юридичних наслідків, а отже не може бути встановлений судом в порядку окремого провадження. Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначено у статті Цивільного кодексу України. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Згідно п. 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02) засіб захисту має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Суд, у кожному окремому випадку повинен визначити чи вірно обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права чи інтересу, зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин, наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення та захисту в обраний спосіб. Окрім того, суд зазначає, що враховуючи відсутність документів, які підтверджують родинні відносини заявниці з її померлим дідом, що позбавляє її можливості внести зміни до актового запису про смерть, суд приходить до висновку, що заявницею обрано не вірний спосіб захисту порушеного права, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні поданої заяви. Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і с основоположних свобод. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має і на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Роз`яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини. Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» (CAST OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) зазначено, що ризик будь - якої помилки державного органу, повинен покладатись на саму державу та її органи. Згідно зі статтею 17 КАС України до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій. Спір у справі виник у зв`язку з відмовою відділу РАЦС внести зміни до відповідного актового запису на підставі заяви [PERSON] . Відділ РАЦС є державним органом- суб`єктом владних повноважень, уповноваженим здійснювати державну реєстрацію актів цивільного стану, яка має публічно-правову природу. Отже, спір щодо відмови органу державної реєстрації актів цивільного стану внести зміни до актового запису цивільного стану за заявою особи є публічно-правовим, тому належить до адміністративної юрисдикції. А предметом спору щодо відмови органу державної реєстрації актів цивільного стану внести зміни до актового запису цивільного стану за заявою особи є власне рішення, дії чи бездіяльність відповідного органу. У разі незгоди заявниці [PERSON] із прийнятим Оболонським відділом ДРАЦС рішенням у вигляді висновку №293, вона має право його оскаржити до адміністративного суду. Враховуючи вищезазначене суд не вбачає правових підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення.

Outcome: dismissed