Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом [PERSON] , Органу місцевого самоврядування Київська міська рада (Київрада), Головного управління Держгеокадастру у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, скасування реєстрації земельної ділянки, відновлення інтересів позивача. У своїй позовній заяві просив суд скасувати рішення Київської міської ради №622/622 від 12.07.2016 року; скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером №8000000000:88:009:0009 площею 0,0718, що розташована в Шевченківському районі міста Києва, та кадастровий номер 8000000000:88:009:0009 такої земельної ділянки; зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у м. Києві скасувати запис в Державному земельному кадастрі про державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:88:009:0009, скасувати запис у Поземельній книзі щодо земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:88:009:0009, скасувати рішення про державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, припинення прав та закриття розділу Державного реєстру прав щодо земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:88:009:0009 як об`єкта нерухомого майна; стягнути з [PERSON] судові витрати. Свою позовну заяву обґрунтував тим, що позивач з жовтня 1991 року проживає у приватному житловому будинку за адресою [ADDRESS] , яким володіє на праві приватної власності. Співвласником будинку [ADDRESS] був [PERSON] , який розпочав самочинне будівництво, внаслідок якого був побудований 3-х поверховий будинок зі скляною покрівлею у вигляді теплиці. Частина будинку перекрила існуючі будівлі, які належать [PERSON] , внаслідок чого утворилися багаточисельні деформації існуючих будівель, а перекриття другого та третього поверхів були збудовані впритул, що викликало надмірне зволоження стін та стелі. В подальшому домоволодіння було переоформлене на дружину, [PERSON] . Після 2007 року самочинним будівництвом розпоряджалася [PERSON] (дочка) та її чоловік [PERSON] , котрий розпочав демонтаж незаконно надбудованих поверхів, з метою подальшого оформлення об`єкту незавершеного будівництва. Було повністю демонтовано металевий каркас та залишки скляної покрівлі, частково демонтовано залізобетонні перекриття. Позивач вказує, що на момент подач позовної заяви, залишки самовільної забудови становлять небезпеку для мешканців суміжних будівель. Додатково зазначає, що 04 листопада 2016 року Київською місцевою прокуратурою №10 накладено арешт за ухвалою Шевченківського райсуду Києва у справі №761/36302/16-к від 21.10.2016р. Ухвалою від 04 липня 2019 року було скасовано арешт земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:88:009:0009, площею 0,0718 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1043442480000), що належить [PERSON] , у кримінальному провадженні № 42016101100000307, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 вересня 2016 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Однак протягом наступного року (станом на 14.08.2020р.) арешт ділянки не був знятий. Позивач вважає, що це свідчить про намагання власника ділянки [PERSON] створити враження, що арешт є актуальним й те, що викладені вище обставини свідчать про хибність рішення Київської міської ради №622/622 від 12.07.2016р та про незаконність відведення ділянки №8000000000:88:009:0009 площею 0,0718 га для експлуатації будівлі, яка не існує і ніколи не існувала. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 вересня 2020 року матеріали позову було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2020 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2020 року було повернуто заяву про забезпечення позову. 27 листопада 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Головного управління Держгеокадастру у м. Києві, відповідно до змісту якого заперечують щодо задоволення позовних вимог та просять відмовити. 15 грудня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника [PERSON] , відповідно до змісту якого заперечує щодо задоволення позовних вимог та просить відмовити. 31 грудня 2020 року на адресу суду надійшли пояснення до позову від представника [PERSON] , відповідно до змісту яких заперечує щодо задоволення позовних вимог та просить відмовити. 15 лютого 2021 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив [PERSON] , відповідно до змісту якої представник просить задовольнити позовні вимоги. Також 15 лютого 2021 року на адресу суду від представника позивача надійшли пояснення щодо на відзиву Головного управління Держгеокадастру у м. Києві. 25 лютого 2021 року на адресу суду надійшли пояснення до позову від представника Київської міської ради, відповідно до змісту яких представник заперечує щодо задоволення позовних вимог та просить відмовити. 01 березня 2021 року на адресу суду від представника Головного управління Держгеокадастру у м. Києві надійшли заперечення на письмові пояснення [PERSON] 01 березня 2021 року на адресу суду надійшла заява-клопотання про доповнення матеріалів справи від представника позивача. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року було відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову. 03 березня 2021 року на адресу суду надійшла заява-клопотання про доповнення матеріалів справи від представника позивача. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 липня 2021 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представники відповідачів у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі, просили суд відмовити. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Судом встановлено, що [PERSON] , з жовтня 1991 року проживає у приватному житловому будинку за адресою [ADDRESS] , яким володіє на підставі договору міни від 18.10.1991р. виданого 1-ю Київською Державною нотаріальною конторою за №7Н-24174 та на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.2003р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буряк Оксаною Анатолівною за №292, зареєстрованому в Київському міському БТІ в книгу д67-72 за номером 13090 від 04.03.2003р. Співвласником будинку [ADDRESS] був [PERSON] . В подальшому домоволодіння було переоформлене на дружину, [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , яка отримала право власності згідно рішення Радянського місцевого суду міста Києва від 27 липня 2001 року, зареєстрованого в Київському міському БТІ р4.09.2001р. за №13090. Листом №055-3686 від 23.03.2020р. Департамент містобудування та архітектури КМДА повідомив позивача про відсутність погодження містобудівних умов та обмежень на будівництво за адресою: [ADDRESS] . Листом № 073-3668 від 07.04.2020р. Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва повідомив, що не видавав і не реєстрував документи дозвільного та декларативного характеру, які лають право виконувати будівельні роботи і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не проводив перевірки дотримання законодавства у сфері містобудівної діяльності за адресою [ADDRESS] . Листом №109-К-2939/2 від 14.04.2020р. Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація повідомила про виїзд на місце 18.03.2020р., виявлення занедбаної напівзруйнованої недобудови. Запропоновано звертатися до суду, в зв`язку із відсутністю дозвільної документації на будівництво. 14 серпня 2020 року адвокатом було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається, що ділянка №8000000000:88:009:0009 площею 0,0718 га була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована реєстратором КМДА Канівець Любов Миколаївною 27.09.2016р. за власником [PERSON] згідно рішення Київської міської ради №622/622 від 12.07.2016р. 14 серпня 2020 року адвокатом було отримано інформацію з Державного земельного кадастру, з якої вбачається, що ділянка №8000000000:88:009:0009 площею 0,0718 га була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована ГУ Держгеокадастру у м. Києві 14.09.2015р. за власником [PERSON] згідно Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 11.08.2015р. Інформація про розробника технічної документації- відсутня. Одночасно з цим, з матеріалів справи вбачається, що на момент розгляду справи, будинок за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом нерухомості та належить [PERSON] на праві власності, оскільки підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку разом з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме манно від 30.10.2014 р. ( [ADDRESS] ), укладеним та нотаріально посвідченим між [PERSON] та [PERSON] 30.10.2014p., який був придбаний Відповідачем у [PERSON] .. З копії технічного паспорту на будинок за адресою: [ADDRESS] від 15.08.2014 p. Вбачається, що будинок за адресою: [ADDRESS] становить 3 поверхи та складається з: - перший поверх: коридор 2-1 площею 8,6 кв.м., кухня 2-2 площею 12,4 кв.м., коридор 2-3 площею 4,2 кв.м., котельня 2-4 площею 4,5 кв.м., ванна 2-5 площею 8,8 кв.м., житлова 2-6 площею 31,9 кв.м., житлова 2-7 площею 62,2 кв.м., хол 2-8 площею 39,2 кв.м., сходи II площею 13,2 кв.м., житлова 2-9 площею 27,6 кв.м., галерея І площею 40,6 кв.м., сходи III площею 9,7 кв.м., гараж IV площею 41,5 кв.м.; - другий поверх: житлова 2-10 площею 39,9 кв.м., хол 2-11 площею 38,6 кв.м., житлова 2-12 площею 13,4 кв.м., житлова 2-13 площею 13,3 кв.м., хол 2-14 площею 40,8 кв.м., санвузол 2-15 площею 7 кв.м., коридор 2-16 площею 17,5 кв.м., житлова 2- 17 площею 20,2 кв.м., житлова 2-18 площею 24,7 кв.м., підсобна 2-19 площею 3,9 кв.м., підсобна 2-20 площею 7,2 кв.м., житлова 2-21 площею 24,3 кв.м., житлова 2-22 площею 12,5 кв.м., житлова 2-23 площею 16,1 кв.м., підсобна 2-24 площею 9 кв.м., сходи V площею 8,7 кв.м., сходи VI площею 12 кв.м.; - третій поверх: житлова 2-25 площею 43,9 кв.м., сходи VII площею 9,8 кв.м.; підвал: сходи VIII площею 8,4 кв.м., підвал IX площею 19,9 кв.м., підвал X площею 27,9 кв.м., сходи XI площею 4,4 кв.м., сходи XII площею 2,9 кв.м., підвал XIII площею 12,3 кв.м., підвал XIV площею 18,7 кв.м. З копії розпорядження представника Президента України № 384 від 04.08.1992 р. про надання дозволу на виконання будівельних робіт в садибі буд. [ADDRESS] вбачається, що гр. [PERSON] було дозволено виконати прибудови до 74/100 частини будинку [ADDRESS] та збудувати підвальне приміщення в садибі зазначеного будинку для розміщення медичних приміщень. Відповідачем було також долучено копію декларації про початок будівельних робіт реконструкція приміщень житлового будинку (літ. Л) по [ADDRESS] , зареєстрованої Департаментом державної будівельно-архітектурної інспекції у м. Києві 05.02.2016 р. за № КВ 082160360143. В подальшому відповідачем був отриманий витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.12.2020 р, з якого вбачається, що станом на момент розгляду справи Відповідачу належить на праві власності житловий будинок, який був ним придбаний на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 30.10.2014 р. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадови особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Статтями 125, 126 Земельного кодексу України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Так, відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з 01.01.2013 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав: (виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб`єкти); 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (державні реєстратори). Виконавчі органи сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення) набувають повноважень у сфері державної реєстрації прав відповідно до цього Закону у разі прийняття відповідною радою такого рішення. Згідно ч. 2 ст. 140 Конституції України особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України. Частиною 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно- правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Відповідно до статті 9 Земельного кодексу України до повноважень Київської міської ради у галузі земельних відносин на їх території належить: а) розпорядження землями територіальної громади міста; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності в порядку, передбаченому цим Кодексом; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб міста; д) припинення права користування земельними ділянками у випадках, передбачених цим Кодексом; е) прийняття рішення щодо звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок; є) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок із земель державної власності, що проводяться органами виконавчої влади; ж) встановлення та зміна меж сіл, селищ, районів у містах; з) організація землеустрою; и) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; і) здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ї) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) чи припинення використання земельної ділянки громадянами та юридичними особами в разі порушення ними вимог земельного законодавства; й) інформування населення щодо надання, вилучення (викупу) земельних ділянок; к) внесення у встановленому порядку пропозицій до Верховної Ради України щодо встановлення та зміни меж міст; л) вирішення земельних спорів; м) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (ст. 116 Земельного кодексу України). Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (ст. 123 Земельного кодексу України). Згідно статті 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав та передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав па земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Державна реєстрація земельних ділянок в Державному земельному кадастрі здійснюється за процедурою, встановленою Законом України «Про Державний земельний кадастр» (далі - Закон) та Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 (далі - Порядок). Згідно частини 5 статті 5 Закону (у редакції станом на момент державної реєстрації оспорюваної земельної ділянки) забороняється вимагати для внесення відомостей до Державного земельного кадастру та користування такими відомостями надання документів та здійснення дій, прямо не передбачених цим Законом. У пункті 3 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону (у редакції станом на момент державної реєстрації оспорюваної земельної ділянки) зазначено, що у разі якщо на земельній ділянці, право власності (користування) на яку не зареєстровано, розташований житловий будинок, право власності на який зареєстровано, кадастровий номер на таку земельну ділянку присвоюється за заявою власників такого будинку на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Забороняється вимагати для присвоєння земельній ділянці кадастрового номера інші документи. Такий кадастровий номер є чинним з моменту його присвоєння. В силу вимог статей 9 та 24 Закону державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, який має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, про відмову у здійсненні таких дій. Відповідно до положень статей 24 та 38 Закону (у редакції станом на момент державної реєстрації оспорюваної земельної ділянки) та пунктів 107-111 Порядку (у редакції станом на момент державної реєстрації оспорюваної земельної ділянки) державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер. Для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки; документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа; документ, що підтверджує оплату послуг з державної реєстрації земельної ділянки. Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом 14 днів з дня реєстрації заяви перевіряє відповідність документів вимогам законодавства та за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації. Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Досліджуючи матеріали справи вбачається, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості гр. [PERSON] по [ADDRESS] відповідала вимогам чинного законодавства та містила всі визначені статтею 55 Закону України «Про землеустрій» документи, а підстави для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки були відсутні, Державним кадастровим реєстратором Головного управління Держгеокадастру у м. Києві в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру», 14.09.2015 було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:88:009:0009, площею 0.0718 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Цільове призначення - 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Також у своєму відзиві представником Головного управління Держгеокадастру у м. Києві було зазначено, що межі земельної ділянки по [ADDRESS] були погоджені із землекористувачами відповідно до вимог чинного законодавства. Окрім цього, згідно відомостей отриманих від органу державної реєстрації прав, в порядку інформаційного обміну, до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві надійшли відомості про державну реєстрацію речового права на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:88:009:0009 на праві приватної власності за [PERSON] від 27.09.2016, реєстраційний номер земельної ділянки у Державному реєстрі прав - 16695582. Зазначена реєстраційна дія була проведена органом державної реєстрації прав - Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Окремо суд зауважує, що статтею 15 Закону та пунктом 24 Порядку передбачено, що до Державного земельного кадастру включаються, зокрема, такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж: площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок. Порядок внесення окремих відомостей (змін до них) про вже сформовану (зареєстровану) земельну ділянку до Поземельної книги врегульовано статтями 21, 26 Закону та пунктами 116-134 Порядку, згідно яких внесення до Державного земельного кадастру відомостей (змін до них) про зареєстровану земельну ділянку, зазначених у пункті 24 цього Порядку, здійснюється шляхом внесення таких відомостей до відповідної Поземельної книги. Водночас, частиною 10 статті 24 Закону та пунктом 114 Порядку державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: - поділу чи об`єднання земельних ділянок; - якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; - ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності) А відтак скасування державної реєстрації земельної ділянки Державним кадастровим реєстратором Головного управління Держгеокадастру у м. Києві за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру можливо виключно у спосіб та на підставах, визначених частиною 10 статті 24 Закону та пунктом 114 Порядку. Інший порядок скасування державної реєстрації земельної ділянки чинним законодавством - не передбачений. Таким чином з матеріалів справи вбачається, що Головне управління Держгеокадастру у м. Києві, під час державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:88:009:0009 у Державному земельному кадастрі, діяло в межах законодавства, а тому не вбачається порушення прав та свобод позивача, у зв`язку з чим підстави для скасування зазначеної земельної ділянки відсутні. Також під час розгляду судом встановлено, та не спростовано стороною позивача те, що на момент розгляду справи, будинок за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом нерухомості та належить [PERSON] на праві власності на законних підставах, що підтверджується: копія технічного паспорту на будинок за адресою: [ADDRESS] від 15.08.2014 p.; копія розпорядження представника Президента України № 384 від 04.08.1992 р. про надання дозволу на виконання будівельних робіт в садибі буд. [ADDRESS] ; копія декларації про початок будівельних робіт реконструкція приміщень житлового будинку (літ. Л) по [ADDRESS] , зареєстрованої Департаментом державної будівельно-архітектурної інспекції у ЛІ. Києві 05.02.2016 р. за № КВ 082160360143; копія договору купівлі-продажу житлового будинку разом з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме манно від 30.10.2014 р. ( [ADDRESS] , укладеним та нотаріально посвідченим між [PERSON] та [PERSON] 30.10.2014p., який був придбаний Відповідачем у [PERSON] на законних підставах. Також вбачається, що [PERSON] здійснив будівництво з документами, що дають право на це, а саме оформив декларацію про початок будівельних робіт з реконструкції приміщень житлового будинку (літ. А) по [ADDRESS] від 05.02.2016 р.. В подальшому відповідачем був отриманий витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.12.2020 р, з якого вбачається, що станом на момент розгляду справи Відповідачу належить на праві власності житловий будинок, який був ним придбаний на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 30.10.2014 р. Відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, шо підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Крім того, стаття 120 Земельного кодексу України регламентує перехід права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду: - у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. - якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Враховуючи вищевикладене, Київська міська рада прийняла рішення про передачу [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,0718 га (кадастровий номер 8000000000:88:009:0009) із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва для обслуговування жилого будинку на [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що рішення Київської міської ради прийняте в межах повноважень та в повному обсязі відповідає законодавству. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). За таких обставин, враховуючи, що позивачем належних та допустимих доказів, що вказували б на порушення його законних прав та інтересів, позивачем не надано, доводи відповідачів на свій захист позивачем не спростовані, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, ст.ст. 3, 9, 79-1, 116, 118, 120, 123, 125, 126 ЗК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про Державний земельний кадастр», Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051,

Outcome: dismissed