Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, вказуючи, що з 11 травня 2007 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від спільного життя мають трьох дітей: доньку [PERSON] , синів [PERSON] та [PERSON] . Стверджує, що одруження з відповідачем виявилось невдалим, у них різні характери, відсутнє взаєморозуміння і довіра. З відповідачем подружні відносини припинені, спільне господарства не ведуть. Прийшла до висновку, що примирення неможливе. А тому, просить шлюб з відповідачем розірвати, а неповнолітніх дітей залишити проживати з нею. В судовому засіданні позивач позов підтримала та пояснила, що відносини з відповідачем стали погіршуватися продовж останніх двох років, шлюбні відносити припинись з липня цього року. Відповідач почав зловживати алкогольними напоями, під дією яких веде себе агресивно та неадекватно, принижує її та дітей. Впевнена, що сім`ю зберегти не можливо. Представник позивача просив позов задоволити та пояснив, що шлюб між сторонами фактично розпався. Кожний із сторін мають свій бюджет, спільно господарство не ведуть, хоча і проживають в одному будинку. Вважає, що дітей необхідно залишити проживати разом із його довірителькою, оскільки вона, як мати, може краще подбати про дітей. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково. Згідний на розірвання шлюбу, оскільки на даний час шлюб фактично розпався. Вважає, що їхній старший син [PERSON] повинен сам вибрати з ким із батьків проживати. Не заперечує проти проживання менших дітей із позивачем. Представник відповідача в судовому засіданні просив позов задоволити частково, шлюб між сторонами розірвання. В позовній вимозі про визначення місця проживання дітей відмовити, оскільки сторони на час розгляду справи проживають разом. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, в розпорядження суду подали свій висновок про розв`язання спору. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до частковому задоволенню з таких підстав. З 11 травня 2007 року сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі, що згідно із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 11 травня 2007 року Стовпинською сільською радою Корецького району Рівненської області. За час спільного життя у сторін по справі народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують подружні стосунки, примирення між ними неможливе, взаємних обов`язків та спільного побуту не мають, хоча і проживають в одному будинку. При взаємовідносинах, які склались між сторонами, суд вважає, що сім`я існує формально, збереження її неможливе. Відповідно до ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Зважаючи на те, що конфлікт між сторонами носить стійкий характер, їх шлюб розпався, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, суд приходить до переконання про розірвання їхнього шлюбу. Що ж стосується позовної вимоги про визначення місця проживання дітей, то суд приходить до таких висновків. В акті обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї від 03 серпня 2022 року зазначено, що сторони по справі проживають разом в будинку [ADDRESS] , де створено належні умови для розвитку та виховання дітей. За місцем проживання сторони характеризуються з позитивної сторони, що згідно характеристик наданих старостою с.Стовпин Великомежиріцької ОТГ. Діти сторін навчаються у Стовпинській гімназії Великомежиріцької сільської ради, характеризуються організованістю, життєрадісні, старанні до навчання, батьки приділяють належну увагу у вихованні дітей, мама дітей постійно тримає зв`язок з класними керівниками, що згідно із характеристик наданих Стовпинською сільською радою Великомежиріцької сільської ради. У своєму висновку Виконавчий комітет Великомежиріцької сільської ради, як Орган опіки та піклування, від 17 серпня 2022 року за №90 вважає за можливе визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з матір`ю [PERSON] .. Відповідно до повідомлення ВП №7 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області за 3726/214/01-2022 від 16.08.2022, відповідач [PERSON] притягався до адміністративної відповідальності за вчинення порушень, передбачених ч.1 ст.175-1, ч.1 ст.178, ч.1 ст.182 КУпАП, 11 серпня 2022 року відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП (домашнє насильство), який перебуває на розгляді в Корецькому районному суді Рівненської області. 11 серпня 2022 року відповідача [PERSON] поставлено на облік - насильство в сім`ї. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частини другої та четвертої статті 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. За змістом статей 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц. В судовому засіданні з`ясовано, що сторони зареєстровані та проживають за однією адресою, проте відносини між батьком та матір`ю є напруженими. 03 серпня 2022 року Органом опіки та піклування Великомежиріцької сільської ради Рівненського району проведено психологічне обстеження сім`ї [PERSON] , за висновком якого діти сторін прив`язані до обох батьків, своє майбутнє до закінчення школи уявляють поряд з обома батьками. Враховуючи правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 09.11.2020 у справі № 487/7241/18 та положення ст. 171 СК України, суд вважає, що при визначенні місця проживання дитини думка самої дитини не є абсолютною для суду і залежить від конкретних обставин справи і рішення повинно відповідати якнайкращим інтересам дитини. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем не було надано належних і допустимих доказів, які б свідчили про неналежне виконання позивачкою або її ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, негативний вплив на виховання дітей або обставини, які б давали підстави стверджувати, що проживання дітей з матір`ю суперечить їх інтересам, натомість проживання дитини з батьком буде для них кращим з тих чи інших підстав. Всі заперечення відповідача ґрунтуються виключно на його твердженні, що дітям буде краще з ним, без будь якого обґрунтування. Судом враховується, що сторони проживають в одному будинку, тобто практично мають однакові належні матеріально-побутові умови, однак батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей та забезпечити належне доброзичливе спілкування дітей з обома батьками. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одному будинку), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Проживання батьків за однією адресою не є підставою для відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини (дітей) разом з одним із них. З урахуванням інтересів малолітніх дітей та забезпечення надалі можливості їх всебічного морального, духовного, культурного, фізичного та психічного розвитку, суд приходить до висновку про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з матір`ю [PERSON] , оскільки таке рішення максимально відповідає інтересам дітей. Щодо визначення місця проживання сина сторін [PERSON] , з огляду на ч.3 ст.160 СК України суд вважає, що він, досягши чотирнадцяти років, самостійно визначає своє місце проживання. А тому, в цій частині позову необхідно відмовити. При розгляді справи судом жодних фактів, що визначення місця проживання дітей з матір`ю буде суперечити їх інтересам, не встановлено. При цьому, визначення проживання дітей з позивачкою не може розцінюватися як їх розлучення з батьком, який має такі ж права, що і мати, та має здійснювати обов`язки щодо виховання та розвитку дітей на рівні з позивачкою. Суд звертає увагу на те, що батько дитини у разі визначення місця проживання дітей з матір`ю не обмежений у своєму праві на спілкування з ними, турботу та участі у їх вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду. За таких обставин позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: dismissed