Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-01 00:00:00

17 серпня 2020 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником земельних ділянок за кадастровими номерами: 3222480400:05:004:0125 та 3222480400:05:004:0126. Фактично вказані ділянки є забезпеченням за майновими зобов`язаннями [PERSON] за Договором кредиту №24Ф/2010/05-588/2-1 від 06.12.2010 про що було укладено Договір іпотеки №04-589/1-1. Зазначає, що набувши право власності на вказані земельні ділянки вона набула статусу іпотекодавця зі всіма правами та обов`язками за Договором іпотеки №04-589/1-1 від 06.12.2010 року, укладеного між ПАТ Банк національний кредит та ТОВ Тайсон інвестмент групп та Договорів про внесення змін до Договору. Зазначає,що 11.06.2019 року було оголошено старт голандського аукціону з продажу кредитного портфелю, що складається із прав вимог за 17 кредитними договорами забезпеченими іпотекою. Замовником аукціону виступало ПАТ Банк національний кредит. Відповідно до протоколу електронного аукціону переможцем вказаного аукціону став [PERSON] . 19.07.2019 року між ПАТ Банк національний кредит та [PERSON] було укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги. Вважає, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором факторингу, при укладанні цього договору було порушено вимоги законодавства щодо форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу, що є підставою для визнання договору недійсним. Вважає, що набувши статусу Іпотекодавця має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, зокрема щодо оскарження правочинів про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за Договором про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 19.07.2019 року та за Договором про відступлення пав вимоги за договором іпотеки №04-589/1-1 від 06.12.2010, що був укладений 19.07.2019 року. Просить суд визнати її такою, що набула прав та обов`язків іпотекодавця за договором іпотеки №04-589/1-1 від 06.12.2010, укладеного між ПАТ Банк національний кредит та ТОВ Тайсон інвестмент групп за майновими зобов`язаннями [PERSON] за Договором кредиту №24Ф/2010/05-588/2-1 від 06.12.2010; - визнати недійсним Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 19.07.2019 року за договором про надання не відновлювальної кредитної лінії №24Ф/2010/05-588/2-1 від 06.12.2010, укладеного між ПАТ Банк національний кредит та [PERSON] ; -визнати недійсним Договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки №04-589/1-1 від 06.12.2010, укладеного між ПАТ Банк національний кредит та [PERSON] ; Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.08.2020 року було відкрито провадження. 15.10.2020 року надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб-Музичук Л.В. Не погоджуючись з позовними вимогами, зазначив ,що між ПАТ Банк національний кредит та [PERSON] укладено саме договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги та зокрема договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки №04-589/1-1 від 06.12.2010.Вважає, що позивач не набула жодних прав іпотекодавця та не довела яким чином порушені її права. Просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі. 26.10.2020 року надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача ТОВ «Тайсон інвестмент групп». Частково не погоджуючись з позовом, зазначив, що іпотека за договором іпотеки №04-589/1-1 від 06.12.2010 була припинена на підставі визнання іпотечного договору недійсним, а усі обтяження були скасовані судовим рішенням. На момент набуття [PERSON] права власності на земельні ділянки жодних обтяжень на землі не було, що виключає можливість наявності в той момент іпотеки. Вимоги про визнання договорів недійсними визнає та просив їх задовольнити. 01.11.2020 року від представника відповідача 1- [PERSON] -адвоката Шульга Андрія В`ячеславовича надійшов відзив на позовну заяву . Не погоджуючись з позовними вимогами, зазначив, що 06 грудня 2010 року між ПАТ БНК та [PERSON] був укладений Договір про надання не відновлювальної кредитної лінії №24Ф/2010/05-588/2-1 від 06.12.2010.(надалі-кредитний договір). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ Банк Національний Кредит та ТОВ «Тайсон інвестмент групп» було укладено Іпотечний договір №04-598/1-1 від 06.12.2010 року , відповідно до умов якого ТОВ «Тайсон інвестмент групп» передало в іпотеку ПАТ БНК шість земельних ділянок, що знаходяться за адресою Київська область, Киво-Святошинський район, с.Білогородка. 29 квітня 2014 року ТОВ «Тайсон інвестмент групп» за договорами купівлі-продажу продало ці земельні ділянки ТОВ УКРЩЕББУД, при цьому іпотека ПАТ БНК на земельні ділянки не була припинена. 04 липня 2019 року відбулися електроні торги, на яких ПАТ БНК продало [PERSON] кредитний портфель, що складається з прав вимог за 17 кредитними договорами забезпеченими іпотекою, в тому числі за Крединтим договором та Іпотечним договором. 19 липня 2019 року між ПАТ БНК та [PERSON] було укладено Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 19.07.2019 року, за яким до [PERSON] перейшло право вимоги до [PERSON] за Кредитним договором та Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за Договором іпотеки №04-589/1-1 від 06.12.2010 року. Зазначає, що ТОВ УКРЩЕББУД земельні ділянки не продавало і не відчужувало, тобто залишається їх єдиним власником. Зважаючи на те, що ТОВ УКРЩЕББУД знаходиться в стані ліквідації, [PERSON] звернувся до Господарського суду м.Києва про залучення його як правонаступника і ухвалою судою від 13.01.2020 його було залучено до участі у справі №910/8428/18 у якості правонаступника ПАТ БНК в частині кредиторських вимог на сум 27 251 353,76 грн. за Кредитним договором. Таким чином, [PERSON] є законним іпотекодержателем земельних ділянок та має право вимоги до [PERSON] як боржника за Кредитним договором. Зазначає, що на підставі Додаткового рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12.04.2016 року земельні ділянки без відома ПАТ БНКяк іпотекодержателя та ТОВ УКРЩЕББУД як іпотекодавця було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробничий центр Енергія-Сервіс. Після цього власник земельних ділянок декілька разів змінювалися і в результаті останніми власниками стали [PERSON] та [PERSON] , які розділили між собою земельні ділянки. Зазначає, що Додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.04.2016 року було скасоване Дніпровським апеляційним судом. Таким чином,всі перереєстрації земельних ділянок, які відбулися після прийняття Додаткового рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12.04.2016 року є незаконними. Зазначає, що на даний час у Господарському суді м.Києва розглядається справа за позовом ТОВ УКРЩЕББУД до [PERSON] та [PERSON] про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння. Вважає, що таким чином позовна вимога [PERSON] про визнання її такою, що набула прав іпотекодавця за Іпотечним договором не підлягає задоволенню. Зазначає, що Договора про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, укладені між ПАТ БНК та [PERSON] є законними, укладеними в процесі ліквідації банку і в результаті електронних торгів,а отже відступлення права вимоги було здійснено банком відповідно до спеціального законодавства, яке регулює ліквідаційну процедуру, що дозволяло банку реалізувати права вимоги до боржників на електронних торгах будь-яким фізичним та юридичним особам, в тому числі банку або фінансовій установи.Просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі. 18 грудня 2020 року від представника відповідача 1- [PERSON] -адвоката Шульга Андрія В`ячеславовича надійшли додаткові пояснення, в яких посилаючись на постанову Верховного Суду від 18 листопада 2020 року по справі №295/3588/14-ц, зазначив що фізична особа має право на придбання прав вимоги на Аукціоні неплатоспроможного банку. 28 січня 2021року надійшли пояснення третьої особи [PERSON] . Вважає, що позов підлягає частковому задоволенню стосовно визнання договорів про відступлення прав вимоги недійсними. Зазначає, що рішенням \~Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2020 року було визнано недійсними результати електронного аукціону № UA- ЕА2019-06-11-000047-b від 04 липня 2019 року в частині продажу права вимоги за Договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №24Ф/2010/05-588/2-1 від 06.12.2010 та Договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 19 липня 2019 року. 28 січня 2021року від представника відповідача ТОВ «Тайсон інвестмент групп» надійшла відповідь на додаткові пояснення [PERSON] . Зазначає, що посилання [PERSON] на постанову Верховного Суду від 18 листопада 2020 року по справі №295/3588/14-ц є безпідставним та необґрунтованим, оскільки стосується правомірності заміни сторони виконавчого провадження, а не законності укладання договору про відступлення прав вимоги. 24 лютого 2021 року від представника відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб-Гудової О.В. надійшли додаткові пояснення. Посилаючись на рішення Господарського суду м.Києва від 14.12.2020 року по справі №910/5808/20 за позовом ТОВ УКРЩЕББУД в особі ліквідатора арбітражного керуючого Реврука П.К. до [PERSON] та [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, яким витребувано у [PERSON] та [PERSON] земельні ділянки, та на судову практику, зазначив про відсутність прав іпотекодавця у позивача.У задоволені позову просила відмовити в повному обсязі. 06 квітня 2021 року від представника відповідача 4 ТОВ «Тайсон інвестмент групп»-адвоката Довгун І.В. надійшло клопотання, яким просит суд взяти до уваги, що оспорювани доовори укладені між ПАТ Банк національний кредит та акціонером цього Бану, [PERSON] в інтересах іншого акціонера банку, що порушує норми ст.228 Цивільного кодексу Україниі що є додатковою підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними. 09 червня 2021 року від представника відповідача 1- [PERSON] -адвоката Шульга Андрія Вячеславовича надійшли додаткові пояснення.Зазначає, що 02 червня 2021 року Постановою Північного апеляційного господарського суду було залишено без змін рішення Господарського суду міста Києва від 14 грудня 2020 року у справі №910 5808/20, відповідно до якого було задоволено позов ТОВ УКРЩЕББУД до [PERSON] та [PERSON] про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.Зазначає, що зважаючи на вказані рішення позовна вимога [PERSON] про визнання її такою, що набула прав іпотекодавця не підлягає задоволенню і є незаконною, оскільки вона не є законним і дійсним власником земельних ділянок. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.08.2021 року було відмовлено представнику відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб- Шильцю А.Р про закриття провадження у справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.02.2022 року було закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду. В судове засідання 18.08.2022 року учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Представник позивача [PERSON] адвокат Швець Віталій направив до суду клопотання про розгляд справи у відсутності позивача та представника. Позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Шульга Андрій В`ячеславович направив до суду заяву про проведення розгляду справи у їх відсутності. Проти позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позову. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог виходячи з наступного. Пунктом 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2\~передбачено, що відповідно до статей\~55,\~124 Конституції України\~та\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 06 грудня 2010 року між ПАТ Банк національний кредит та [PERSON] був укладений Договір про надання не відновлювальної кредитної лінії №24Ф/2010/05-588/2-1 від 06.12.2010р..(надалі-кредитний договір). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ Банк Національний Кредит та ТОВ «Тайсон інвестмент групп» було укладено Іпотечний договір №04-598/1-1 від 06.12.2010 року , відповідно до умов якого ТОВ «Тайсон інвестмент групп» передало в іпотеку ПАТ Банк національний кредит: -земельну ділянку 2,4045 га, кадастровий номер 3222480400:05:004:0123; - земельну ділянку 4,6549 га, кадастровий номер 3222480400:05:004:0124; - земельну ділянку 3,6307 га, кадастровий номер 3222480400:05:004:0125; - земельну ділянку 2,408 га, кадастровий номер 3222480400:05:004:0126; - земельну ділянку 5,772 га, кадастровий номер 3222480400:05:004:0127; - земельну ділянку 4,9367 га, кадастровий номер 3222480400:05:004:0131, що знаходяться за адресою Київська область, Киво-Святошинський район, с.Білогородка. 29 квітня 2014 року ТОВ «Тайсон інвестмент групп» за договорами купівлі-продажу продало ці земельні ділянки ТОВ УКРЩЕББУД. Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 28 серпня 2015 року №563 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Національний Кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28 серпня 2015 року №159 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку». Відповідно до інформації розміщеної в електронній торговій системі https://prozzorro/sale датою проведення аукціону з продажу Кредитного портфелю, що складається з прав вимоги за 17 кредитними договорами, що забезпечені іпотекою та 2 беззаставними кредитними договорами (лот GL3N24907) було 04.07.2019 року, до якого зокрема входило право вимоги за Договором про надання не відновлювальної кредитної лінії №24Ф/2010/05-588/2-1 від 06.12.2010 року. Відповідно до протоколу електронного аукціону\~ № UA-EA-2019-06-11-000047-b переможцем електронного аукціону визначено учасника [PERSON] . 19 липня 2019 року між ПАТ Банк Національний Кредит та [PERSON] було укладено Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 19.07.2019 року, за яким до [PERSON] перейшло право вимоги до [PERSON] за Кредитним договором та Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за Договором іпотеки №04-589/1-1 від 06.12.2010 року. Реалізація ПАТ «Банк Національний Кредит», який перебував в процесі ліквідації, відбулась відповідно до приписів ст.ст.\~48,\~51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того, судом встановлено, що Додатковим рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12.04.2016 року вищевказані земельні ділянки були зареєстровані за Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробничий центр Енергія-Сервіс. Після цього власник земельних ділянок декілька разів змінювалися і в результаті останніми власниками стали [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Києво-Святошинський районний суд Київської області від 20 червня 2019 року за [PERSON] було визнано право власності на земельну ділянку 3,6307 га, кадастровий номер 3222480400:05:004:0125 та- земельну ділянку 2,408 га, кадастровий номер 3222480400:05:004:0126, що знаходяться за адресою Київська область, Києво-Святошинський район, с.Білогородка. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2020 року було скасоване Додаткове рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.04.2016 . Позивач [PERSON] посилається на те, що набувши права власності на земельні ділянки, вона фактично набула статусу іпотекодавця за Договором Іпотеки №04-589/1-1 від 06.12.2010 року, укладеного між ПАТ Банк Національний Кредит та ТОВ «Тайсон інвестмент групп» та Договорів про внесення змін до Договору,укладеного у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки. Відповідно до визначення термінів, що містяться у статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Слід зазначити, що право іпотеки, на захист якого подано позов, є похідним речовим правом від права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки. Згідно зі статтею 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. За змістом частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України визнання права належить до способів захисту цивільних прав та інтересів. Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою. Такі позови можуть подаватися щодо визнання права власності чи інших речових прав на певне майно. Відповідно до частин першої та другої статті 23 Закону України «Про іпотеку», в якій визначені наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Отже статус іпотекодавця набуває лише особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки. Відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За нормами ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Позивачем не надано жодного правовстановлюючого документу на підтвердження реєстрації права власності на земельні ділянки в установленому законом порядку, а отже у суду не має для підстав для задоволення позовної вимоги про визнання [PERSON] такою, що набула прав та обов`язків іпотекодавця за договором іпотеки №04-589/1-1 від 06.12.2010, укладеного між ПАТ Банк національний кредит та ТОВ Тайсон інвестмент групп за майновими зобов`язаннями [PERSON] за Договором кредиту №24Ф/2010/05-588/2-1 від 06.12.2010 року. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Пунктом 2 Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.03.2016 № 388, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.04.2016 за № 606/28736, метою цього Положення є визначення порядку організації продажу активів (майна), що включені до ліквідаційної маси банку, що ліквідується, у тому числі визначення принципів та критеріїв черговості продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, які застосовуються при формуванні як планів продажу активів (майна) на рівні банків, що ліквідуються, так і пропозицій з продажу окремих активів/пулів активів. Згідно п. 1 р. VІ Положення, на відкритих торгах (аукціоні) можуть продаватися такі види майна банку, що ліквідується: основні засоби, майно банку у вигляді цілісного майнового комплексу, майно банку, щодо обороту якого встановлено обмеження, дебіторська заборгованість, права вимоги. Таким чином, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк національний кредит» з дня початку процедури ліквідації Банку здійснює відчуження права вимоги боргу за кредитними договорами за договорами забезпечення виконання зобов`язання таких вимог, які належать Банку, на відкритих торгах (аукціоні). Разом з тим, відповідно до п. 1 ч. 1 с. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 513 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитодавця у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором. В результаті відкритих торгів (аукціону) з продажу права вимоги за кредитним договором забезпечення, які оформлені протоколом електронних торгів № UA-EA-2018-10-11-000035-b від 03.12.2018, між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» було укладено договір про відступлення права вимоги від 26.12.2018, відповідно до якого Банк відступив ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП», а останній набув належні Банку права вимоги до позичальника.. Згідно абз. 2 п. 5 VII Положення, у разі встановлення, що переможець відкритих торгів (аукціону) з продажу прав вимоги або за договором забезпечення виконання зобов`язання є боржником та/або поручителем за такими договорами, уповноважена особа Фонду інформує про це Фонд і результати відкритих торгів (аукціону) скасовуються. Гарантійний внесок такому переможцю відкритих торгів (аукціону) не повертається. В свою чергу, зобов`язання позивача за кредитним договором та договорами забезпечення не підпадають під заборону визначену ч.1 ст. 515 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч.4 ст.656 ЦК України, до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Відповідно до ч.3 ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, сторонами під час укладання оспорюваного договору, було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором. Позивачем протягом розгляду справи не надано доказів того, що вказаний договір було укладений з порушенням вимог законодавства. Щодо розмежування договору факторингу та відступлення права вимоги, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у Законі. За договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти. При цьому, відповідно до пункту 51 постанови Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), в якій проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу, зазначено, що зі змісту статей 2, 512-518 ЦК України можна зробити висновок, що учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Таким чином, для укладення Договору про відступлення прав вимоги покупець права вимоги не повинен в обов`язковому порядку мати статус фінансової установи та мати відповідний дозвіл (ліцензію). Зазначене узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.03.2021року по справі № 906/1174/18. Так, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, зазначила: «48 Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги. 49. З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. 50. Вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу. 51. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. 52. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак. 57. Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому. 58. Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу». Крім того, у зазначеній постанові від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19 суд прийшов до наступних висновків: «Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. У той же час процедура припинення банку як юридичної особи проводиться у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452- VI, і ця процедура здійснюється з метою захисту прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Договір відступлення прав вимоги було укладено 18 лютого 2019 року між ПАТ «КБ «Надра» (який перебуває в стані ліквідації) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА 2 за результатами проведення 24 січня 2019 року електронних торгів з продажу активів банку, що ліквідується. Положення нормативно-правових актів, якими врегульовано процедуру ліквідації банку, допускають продаж майна банку, який перебуває в стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання на конкурсних засадах будь-яким суб`єктам правовідносин, у тому числі без статусу банку або фінансової установи. При цьому, враховуючи відкликання Національним банком України 04 червня 2015 року банківської ліцензії ПАТ «КБ «Надра», а також наслідки початку процедури ліквідації банку й цілі цієї процедури, обмеження прав фізичних осіб на участь у торгах з продажу прав вимоги ПАТ «КБ «Надра» законодавством не визначені. Положення Закону України «Про систему гарантування вкладів Фізичних осіб» та прийняті на його виконання нормативно-правові акти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які не містять заборони щодо придбання Фізичними особами майна неплатоспроможного банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, є пріоритетними щодо інших нормативних актів України. Доводи позивача про невідповідність висновків судів попередніх інстанцій правовим висновкам, викладеним у наведених вище постановах Великої Палати Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки у цій справі (на відміну від справ № 909/968/16, № 465/646/11, № 638/22396/14-ц, судові рішення у яких ухвалені Великою Палатою Верховного Суду) спірний договір відступлення прав вимоги за кредитним договором був укладений у процедурі примусової ліквідації банку, порядок проведення якої регулюється спеціальними нормами. Отже підстави для визнання недійсними договорів від 18 лютого 2019 року про відступлення права вимоги за кредитним договором та про відступлення прав за іпотечним договором відсутні». З врахуванням наведеного у сукупності вбачається, що Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 19.07.2019 року за договором про надання не відновлювальної кредитної лінії №24Ф/2010/05-588/2-1 від 06.12.2010 року та Договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки №04-589/1-1 від 06.12.2010, були укладені між ПАТ Банк національний кредит та [PERSON] в період примусової ліквідації ПАТ Банк національний кредит. Крім того, ці спірні Договори в про відступлення прав вимоги, не мають всіх обов`язкових ознак, притаманних договору факторингу. Крім того, позивач, звертаюсь із цим позовом до суду зазначила, що оспорюваним договором, стороною якого вона не була, були порушені її права, але у відповідності до вимог ст.ст.76-81 ЦПК України жодних доказів цьому позивачем надано суду не було. У відповідності до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом, а за умовами п.26 вказаної постанови ПВСУ вказано про те, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочинів недійсними є насамперед сторони правочину. Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Такої позиції дійшов Верховний Суд в постанові від 29.07.2020 р. у справі №143/1525/17-ц Судом встановлено, що сторонами при укладенні оспорюваних правочинів дотримані вимоги законодавства, а жодних доказів того, що укладеними правочинами порушено права та законні інтереси позивача, не надано. Таким чином, відсутні підстави для визнання Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 19.07.2019 року за договором про надання не відновлювальної кредитної лінії №24Ф/2010/05-588/2-1 від 06.12.2010року та Договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки №04-589/1-1 від 06.12.2010, недійсними. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Outcome: dismissed