Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-22 00:00:00

[PERSON] 12 жовтня 2021 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання недійсним акту про проведення прилюдних торгів, визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна, скасування рішення про державну реєстрацію та витребування майна. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2021 року позовну заяву було залишено без руху і запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням ч. 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких представником позивача 29 жовтня 2021 року було подано до суду квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2021 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська 08 лютого 2022 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. про визнання права власності було прийнято до розгляду і об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2022 року клопотання [PERSON] про витребування доказів було повернуто заявникові. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2022 року клопотання [PERSON] про виклик і допит свідків було повернуто заявникові. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2022 року у задоволенні клопотання про виклик і допит свідків [PERSON] було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2022 року підготовче провадження у справі було закрито, а справу призначено до розгляду по суті. Позивач у своєму позові, відзиві на зустрічну позовну заяву посилалася на те, що з травня 1996 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу зі [PERSON] , якому на праві власності належала квартира [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, у тому числі на квартиру [ADDRESS] . Спільне проживання [PERSON] зі спадкодавцем з травня 1996 року до 10 лютого 2014 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу і право на спадкування за законом було встановлено рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2016 року. 16 грудня 2014 року позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про видачу свідоцтва про право на спадщину на квартиру у буд. [ADDRESS] , в чому їй було відмовлено у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. У 2017 році їй стало відомо, що вказана квартира була відчужена третім особам з використанням підроблених документів - протоколу проведення прилюдних торгів № 08/786/21/А-13т-13 від 17 грудня 2013 року, акту про проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого майна від 17 грудня 2013 року та свідоцтва про придбання нерухомого майна на прилюдних торгах від 03 березня 2015 року, на підставі яких право власності на спірне майно набув відповідач [PERSON] 19 березня 2015 року квартира [ADDRESS] відповідачем [PERSON] була відчужена на користь відповідача [PERSON] . В рамках розслідування кримінального провадження № 12016040660001726 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, було проведено обшук за місцем проживання [PERSON] , під час якого було встановлено, що останній займається незаконною діяльністю з нерухомістю, знайдено підробні документи і незаповнені бланки свідоцтв про право власності на житло. 19 березня 2015 року [PERSON] придбав спірну квартиру, яка була зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. На підставі договору купівлі-продажу від 12 травня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 1102, право власності на квартиру [ADDRESS] набула відповідач [PERSON] . Спірна квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 лютого 1998 року належала [PERSON] , право власності на яку у встановленому законом порядку було зареєстровано в БТІ в реєстрову книгу № 377-ц за реєстровим № 94. Таким чином, право на розпорядження спірним нерухомим майном належало [PERSON] , який жодних договорів на укладення договорів про відчуження майна не укладав. Підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні, оскільки придбане нею нерухоме майно набуто нею без правових підстав. В матеріалах спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відсутні претензії кредиторів про стягнення боргу спадкодавця. Таким чином, квартиру на прилюдних торгах було відчужено незаконно на підставі підробних документів невстановленими особами. Зазначила, що строк позовної давності вона не пропустила, оскільки зверталася до суду з позовом до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у 2017 року, який ухвалою від 09 серпня 2019 року позовну заяву було залишено без розгляду. Позов було направлено поштою 01 травня 2020 року, який надійшов до суду 12 жовтня 2021 року. Увесь час позивач у телефонному режимі зверталася до суду з приводу надходження її позовної заяви та жодним чином не могла вплинути. Просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , визнати недійсним протокол проведення прилюдних торгів № 08/786/21/А-13т-13 від 17 грудня 2013 року з реалізації нерухомого майна, визнати недійсним акт про проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого майна - квартири [ADDRESS] , визнати недійсним і скасувати свідоцтво про придбання [PERSON] спірної квартири [ADDRESS] , скасувати рішення про державну реєстрацію права власності від 03 березня 2015 року про придбання [PERSON] квартири [ADDRESS] , витребувати у [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] , а також стягнути судові витрати з відповідачів. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] у своєму зустрічному позові зазначила, що не погоджується з правомірністю заявлених позовних вимог [PERSON] посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 12 травня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 1102, вона є власником квартири [ADDRESS] . Власником квартири на підставі договору купівлі-продажу від 19 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. і зареєстрованого за № 622, був [PERSON] , перевірка нотаріусом цих обставин передувала реєстрації договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] і [PERSON] . Перед укладанням договору купівлі-продажу позивач за зустрічним позовом оглядала квартиру - вона була порожньою і в ній ніхто не проживав, будь-яких речей чи сторонніх осіб у квартирі не було. Причину продажу [PERSON] пояснив, що його родина придбала квартиру більшою площею на ж/м Перемога, а спірну квартиру вирішили продати, щоб розрахуватися з кредиторами. Після придбання спірної квартири [PERSON] з родиною вселилася до помешкання, здійснила капітальний ремонт, станом на теперішній час використовують її за призначенням, утримують в належному стані, сплачують за комунальні послуги. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2015 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним було задоволено, визнано недійсним заповіт від 30 грудня 1999 року, складений [PERSON] , яким він заповів належне йому майно [PERSON] , рішення не оскаржувалося і набрало законної сили 18 травня 2015 року. Зазначеним рішенням встановлено, що матеріали спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , містять заповіт від 30 грудня 1999 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Гупалівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області і зареєстрований в реєстрі за № 95, яким померлий усе своє майно заповів [PERSON] . Постановою Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 21 серпня 2014 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке належало [PERSON] , оскільки вона не є спадкоємцем, який має право на обов`язкову частку у спадщині. Постановою Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 30 серпня 2014 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, яке належало [PERSON] , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на майно. Не полишаючи спроб заволодіння майном померлого [PERSON] , позивач за первісним позовом 11 червня 2015 року звернулася до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області із позовною заявою про встановлення факту її проживання із [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Рішенням від 26 лютого 2016 року, яке набрало чинності 08 березня 2016 року, позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково, встановлено факт проживання [PERSON] і [PERSON] без реєстрації шлюбу з червня 1996 року по день смерті [PERSON] , визнано право власності на житловий будинок у м. Синельниковому. Лише після набрання рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2016 року, а саме 19 травня 2017 року, позивач за первісним позовом вперше звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про витребування на свою користь спірної квартири [ADDRESS] та визнання за нею права власності на квартиру в порядку спадкування за законом. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2019 року позов [PERSON] було залишено без розгляду у зв`язку із поданням нею заяви про залишення позовної заяви без розгляду. Як самостійно вказує [PERSON] у 2017 році вона дізналася, що спірна квартира у 2013 році на підставі документів про проведення прилюдних торгів була відчужена на користь відповідача [PERSON] , який 19 березня 2015 року продав квартиру відповідачеві [PERSON] , який 12 травня 2015 року продав її [PERSON] , яка до тепер користується цим майном і є власником спірної квартири. Таким чином, викладені обставини повною мірою свідчать про те, що на момент пред`явлення позову 12 жовтня 2021 року встановлений законом строк позовної давності сплив, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Належних доказів того, що прилюдні торги від 17 грудня 2013 року не проводилися, виконавче провадження з примусового виконання не у ВДВС не перебувало, продаж спірної квартири не проводився, акт про проведення прилюдних торгів по реалізації майна від 17 грудня 2013 року не видавався, а виконавчий напис приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. від 15 квітня 2013 року, зареєстрований за реєстровим № 4-2123, не вчинявся, позивачем за первісним позовом не надано. Також не надано належних і допустимих доказі того, що у 2013 році жодного виконавчого провадження про стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у Ленінському ВДВС ДМУЮ, чи іншому ВДВС, не перебувало. [PERSON] помер [INFO] , відтак у 2013 році він міг бути стороною виконавчого провадження. Оскільки вимоги кредитора [PERSON] було задоволено за рахунок продажу спірної квартири з прилюдних торгів у 2013 році за життя [PERSON] , жодних претензій кредитора спадкова справа, відкрита після смерті [PERSON] , містити не повинна. Кримінальне провадження, на яке посилається [PERSON] у первісному позові, стосується іншого об`єкта нерухомого майна, який не є предметом спору по даній справі і жодного відношення до даного судового розгляду не має. Просила суд у задоволенні первісного позову відмовити в повному обсязі, зустрічні вимоги задовольнити і визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , а також стягнути на її користь із [PERSON] судові витрати по справі. У своїй заяві до суду позивач за первісним позовом справу просила розглядати за її відсутності, зустрічні вимоги підтримала і просила їх задовольнити, у задоволенні первісних позовних вимог просила відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував, зазначивши, що про порушення свого права позивач за первісним позовом дізналася у 2017 році, саме з травня 2017 року в провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська перебувала позовна заява [PERSON] про той самий предмет позову, проте зазначений позов надійшов до суду лише 12 жовтня 2021 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2015 року було встановлено факт намагання [PERSON] незаконно заволодіти майном, яке є предметом позову по даній справі. Тобто, з 2014 року позивач за первісним позовом перебуває у судових спорах з приводу спірної квартири, доступ до реєстру права власності на нерухоме майно є відкритим для громадян, тому вона могла дізнатися про порушення її прав у 2015 року, саме як визначено чинним ЦК України як початок перебігу строку позовної давності. До Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Білозер О.В. зверталася у 2015 року із позовною заявою про визнання права власності на квартиру, яку через повторну неявку позивача ухвалою суду від 20 серпня 2015 року залишено без розгляду. У відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] жодним чином не пояснює пропуск строку позовної давності. Просив застосувати строк позовної давності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки судові не повідомив, відзив на позовні заяви до суду не подав. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового засідання повідомлена належним чином, про причини неявки судові не повідомила, письмових пояснень на позовну заяву не подала. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, вислухавши пояснення учасників справи, суд вважає первісний та зустрічні позови такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з відомостями КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради № 9681 від 02 вересня 2014 року право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] станом на 31 грудня 2012 року зареєстровано за [PERSON] і [PERSON] (т. 1 а.с. 35). Згідно із протоколом № 08/786/21/А/-13т-13 проведення прилюдних торгів від 17 грудня 2013 року СП «Юстиція» з продажу квартири [ADDRESS] переможцем торгів визначено [PERSON] (т. 1 а.с. 45-46). 17 грудня 2013 року заступником начальника Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Пономаренко О.О. складений акт про проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого майна - квартири [ADDRESS] , затверджений 17 грудня 2013 року начальником Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Никитюком І.П. (т. 1 а.с. 47), на підставі якого право власності на спірну квартиру було зареєстровано за [PERSON] , про що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. було видано свідоцтво про право власності від 03 березня 2015 року і зареєстровано в реєстрі за № 308 (т. 1 а.с. 48). [INFO] [PERSON] помер (т. 1 а.с. 15). 14 лютого 2014 року [PERSON] , яка є спадкоємцем п`ятої черги спадкоємців за законом, звернулася до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (т. 1 а.с. 32). 16 липня 2014 року [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , посвідченою приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лилою І.А. і зареєстрованою в реєстрі за № 809 (т. 1 а.с. 33). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2015 року визнано недійсним заповіт від 30 грудня 1999 року, складений [PERSON] , яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті, і на що він за законом він матиме право, заповів [PERSON] (т. 1 а.с. 114-116). На підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 травня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 1102, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (т. 1 а.с. 110-113). Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2016 року встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 1996 року по день смерті [PERSON] , померлого [INFO] , визнано право власності на житловий будинок, у задоволенні інших позовних вимог відмовлено (т. 1 а.с. 9-14). Постановою Другої дніпровської державної нотаріальної контори від 23 червня 2017 року [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (т. 1 а.с. 22-23). Згідно з відомостями Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), зазначеними в листі № Б-1492-06 від 26 квітня 2021 року, із пояснень приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кретової Н.Б. вбачається, що виконавчий напис від 15 квітня 2013 року реєстровий № 4-2123 про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 345 258 грн., не вчинявся (т. 1 а.с. 202). Листом Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № Б-69-02 від 15 лютого 2021 року повідомлено про відсутність в Новокодацькому ВДВС у м. Дніпрі виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 4-2123 від 15 квітня 2013 року, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. (т. 1 а.с. 203). Позивачем за зустрічним позовом було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог, заявлених [PERSON] у первісному позові. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 259 ЦК України). Позивач за первісним позовом [PERSON] у своєму позові та відзиві на зустрічну позовну заяву зазначає, що про відчуження спірної квартири вона дізналася у 2017 році, не зазначаючи місяць року, коли їй стало відомо про порушення її права. Представник [PERSON] у своїх поясненнях зазначає, що первісний позов було направлено до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська засобами поштового зв`язку і здано до відправлення до відділення зв`язку 01 травня 2020 року, про що свідчить відбиток поштового штепмеля на конверті відправлення. Враховуючи наявність карантинних обмежень, [PERSON] впродовж всього часу, починаючи з травня 2020 року, зверталася в телефонному режимі до канцелярії Ленінського районного суду м. Дніпропетровська для отримання відомостей про надходження матеріалів її позовної заяви, проте, їй повідомляли про відсутність інформації щодо позову. Відповідно до вхідної відмітки канцелярії, первісна позовна заява надійшла до суду лише 12 жовтня 2021 року. Таким чином, [PERSON] не мала можливості впливати на обставини надходження позовної заяви, доставку якої здійснювала «Укрпошта», тому заява [PERSON] про застосування строків позовної давності є безпідставною. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. [PERSON] стверджує, що датою відправки її позовної заяви є 01 травня 2020 року. На підставі розпорядження Кабінету Міністрів України № 995-р від 23 жовтня 2019 року «Про перенесення робочих днів у 2020 році», 01 травня 2020 року визначено святковим днем, тобто, неробочим. В матеріалах цивільної справи наявний поштовий конверт (т. 1 а.с. 49) з відбитком поштового штепмеля з частковим зазначенням дати простого поштового відправлення, з якого неможливо однозначно встановити дату прийняття поштового відправлення до пересилання та номер поштового відділення, до якого було здано поштове відправлення. Позивачем за первісним позовом не надано доказів, з яких можливо б було точно встановити, що позовну заяву було направлено нею до суду саме 01 травня 2020 року, зокрема, відсутність квитанцій про сплату поштового відправлення, опис поштового вкладення, квитанція про сплату судового збору, тощо. Також [PERSON] , попри тривалий час, понад рік, ненадходження до суду позовної заяви не надано доказів її звернення до відділення поштового зв`язку про доставку її поштової кореспонденції адресатові - Ленінському районному суду м. Дніпропетровська, звернення до суду із заявою про рух справи, тощо. Всупереч зазначеним положенням позивачем за первісним позовом по справі не було надано до суду жодних належних та допустимих доказів, на підтвердження того, що нею строк позовної давності пропущено не було. Окремо судом зауважується, що на поштовому конверті (т. 1 а.с. 49) для оплати послуг поштового зв`язку наявна стандартна марка № 1849 номіналом «М» «с. Фонтанка, Одеська обл.», яку відповідно відомостей з офіційного сайту оператору поштового зв`язку «Укрпошта» https://ukrposhta.ua/ було введено в обіг лише 15 вересня 2020 року, що спростовує твердження позивача за первісним позовом, що позов нею було направлено до суду 01 травня 2020 року, оскільки станом на 01 травня 2020 року такої поштової марки на «Укрпошті» в обігу не існувало. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Оскільки строк позовної давності, коли [PERSON] дізналася про порушення її права, розпочався у травні 2017 року (дата звернення [PERSON] з позовом, який ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2019 року було залишено без розгляду), а з даним позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання недійсним акту про проведення прилюдних торгів, визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна, скасування рішення про державну реєстрацію та витребування майна вона звернулася не раніше 15 вересня 2020 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, про що свідчить введення в обіг поштової марки, сплаченої за пересилання поштового відправлення, 15 вересня 2020 року, суд приходить до висновку, що [PERSON] пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, тому відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України у задоволенні первісного позову слід відмовити. З приводу заявлених позивачем за зустрічним позовом [PERSON] вимог про визнання права власності на квартиру суд приходить до такого висновку за наступних підстав. Як вже було встановлено судом, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 травня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 1102, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Враховуючи, що право власності на спірну квартиру [ADDRESS] у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, предмет спору з користування та володіння позивача за зустрічним позовом не вибував, правовстановлюючі документи, які є підставою для набуття [PERSON] права власності на спірне нерухоме майно, у встановленому законом порядку недійсними визнано не було, вона їх має при собі в оригіналі, тобто квартира перебуває у володінні, користуванні і розпорядженні законного володільця - [PERSON] , тому порушення її права станом на теперішній час не вбачається. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є передчасно поданим, тому у задоволенні зустрічних позовних слід відмовити. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається у разі відмови в позові на позивача. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] ,. відмовлено, судові витрати, понесені нею у зв`язку із розглядом справи слід віднести за рахунок позивача. Оскільки у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, судові витрати, понесені нею у зв`язку із розглядом справи слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 41, 55 Конституції України,

Outcome: dismissed