Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Юридичного департаменту Львівської міської ради, треті особи на стороні відповідача Львівська міська рада Комунальна установа «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду», Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, в якому просить: визнати протиправним дії юридичного департаменту Львівської міської ради, щодо відмови у видачі наказу про передачу квартири [ADDRESS] у приватну власність [PERSON] ; Зобов`язати юридичний департамент Львівської міської ради видати наказ про передачу квартири [ADDRESS] у приватну власність [PERSON] . В обгрунтування поданого позову покликається на те, що в травні 2021 року позивач, як користувач жилого приміщення квартири [ADDRESS] звернувся в Галицьку районну адміністрацію з заявою про укладення договору найму займаного мною жилого приміщення. Розпорядженням Галицької районної адміністрації ЛМР від 06.05.2021 року за №106 укладено зі позивачем договір найму на квартиру [ADDRESS] . В подальшому позивач, 26.07.2021 року у встановленому порядку звернувся до Центру надання адміністративних послуг із заявою про приватизацію квартири [ADDRESS] та відповідним пакетом документів. Однак, Комунальна установа «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» ЛМР листом від 01.11.2021 року за №01/11-21-03 зазначила, що в юридичного департаменту ЛМР відсутні правові підстави для видачі позивачу наказу про передачу квартири [ADDRESS] у приватну власність, а відтак фактично рекомендувала через ЦНАП отримати поданий позивачем пакет документів, як повернення. Позивач зазначає, що згідно вищевказаного листа причиною відмови у приватизації є зауваження управління охорони історичного середовища ЛМР при візуванні проекту наказу «Про передачу квартир у власність громадян». Відповідно до листа управління охорони історичного середовища від 24.10.2021 року за №004-вих-99058 будівля на [ADDRESS] внесена у Перелік пам`яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації відповідно до ЗУ «Про перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» від 23.09.2008 року. За таких обставин управління охорони історичного середовища ЛМР не може укласти попередній договір про укладення у майбутньому охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини (її частину) для приватизації житлового приміщення. Після ознайомлення позивача з фактичною письмовою відмовою, щодо приватизації займаної мною квартири, вважає дії юридичного департаменту ЛМР, щодо відмови у видачі йому наказу про передачу квартири [ADDRESS] у приватну власність протиправними, тому просить суд позов задоволити. Ухвалою суду від 06 січня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження в викликом сторін у судове засідання. /а.с.43/ Ухвалою суду від 03 травня 2022 року за клопотанням третьої особи на стороні відповідача Львівської міської ради Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду», до розгляду справи залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради. /а.с.82-84/. 02 травня 2022 року від представника юридичного департаменту Львівської міської ради Качмар Ю. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки будівля на [ADDRESS] знаходиться у переліку пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації, затвердженому Законом України від 23 вересня 2008 року №574-VI, тому у юридичного департаменту Львівської міської ради відсутні правові підстави для приватизації житлового приміщення (квартири [ADDRESS] ). /а.с.87-88/ Ухвалою суду від 06 липня 2022 року за клопотанням представника позивача [PERSON] , судове засідання, яке призначено на 06 липня 2022 р. на 14 год. 00 хв. відкладено на 07 вересня 2022 року на 10 год. 00 хв. /а.с.115-116/ 06 вересня 2022 року від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Представник відповідача та представник третіх осіб у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час, дату та місце проведення судового засідання, що стверджується матеріалами справи. Клопотань про відкладення чи про проведення судового засідання у їх відсутності до суду не надходило. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що [PERSON] як працівник ВО «Львівприлад» з серпня 1991 року був заселений в квартиру [ADDRESS] . З 17.10.1991 року і по даний час позивач, у вищезазначеній квартирі зареєстрований і проживає, що підтверджується відповідною довідкою про реєстрацію виданою ЛМКП «Айсберг» від 03.08.2021 року за №818 та відміткою про місце реєстрації в його паспорті. Право на проживання в квартирі [ADDRESS] , як і інших працівників, які проживали в інших квартирах даного гуртожитку було закріплено договорами оренди. В 2003 році мешканці гуртожитку ВО «Львівприлад» - як його працівники, ініціювали переведення вже на той час гуртожитків ДП «Львівприлад» на баланс міста, що підтверджується відповідним Витягом з протоколу №48 Постійної комісії Житлового господарства Львівської міської ради від 11.11.2003 року. За таких обставин гуртожитки ДП «Львівприлад» були передані на баланс міста. З даного часу мешканці гуртожитків почали укладати Договори найму на жилі (займані) приміщення, а згодом і приватизовувати квартири. Дані обставини підтверджуються Витягом з розпорядження №205 від 21.02.2006 року про укладення договорів найму та Свідоцтвами про право власності на квартири в будинку [ADDRESS] . В травні 2021 року позивач, як користувач жилого приміщення квартири [ADDRESS] звернувся в Галицьку районну адміністрацію м. Львова з заявою про укладення договору найму займаного ним жилого приміщення. Розпорядженням Галицької районної адміністрації ЛМР від 06.05.2021 року за №106 укладено зі позивачем договір найму на квартири [ADDRESS] . В подальшому [PERSON] , 26.07.2021 року у встановленому порядку звернувся до Центру надання адміністративних послуг із заявою про приватизацію квартири [ADDRESS] та надав відповідний пакет документів. Однак, Комунальна установа «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» ЛМР листом від 01.11.2021 року за №01/11-21-03 зазначила, що в юридичного департаменту ЛМР відсутні правові підстави для видачі [PERSON] наказу про передачу квартири [ADDRESS] у приватну власність. Як вбачається із вищевказаного листа причиною відмови у приватизації є зауваження управління охорони історичного середовища ЛМР при візуванні проекту наказу «Про передачу квартир у власність громадян». Відповідно до листа управління охорони історичного середовища від 24.10.2021 року за №004-вих-99058 будівля на [ADDRESS] внесена у Перелік пам`яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації відповідно до ЗУ «Про перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» від 23.09.2008 року. За таких обставин управління охорони історичного середовища ЛМР не може укласти попередній договір про укладення у майбутньому охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини (її частину) для приватизації житлового приміщення. Суд погоджується із доводами представника позивача [PERSON] про те, що дії юридичного департаменту ЛМР, щодо відмови у видачі [PERSON] наказу про передачу квартири [ADDRESS] у приватну власність є протиправними, з огляду на наступне. Відповідно до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, в тому числі реєстру місцевого значення, а також реєстру пам`яток національного значення, будівля на [ADDRESS] відсутня у Переліку пам`яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації. Згідно списків будинків - пам`яток архітектури м. Львова та переліку пам`яток архітектури місцевого значення розташованого на території [ADDRESS] відсутній. Однак, у даних списках пам`яток архітектури наявний житловий будинок [ADDRESS] та житловий будинок [ADDRESS] , які не мають жодного відношення до житлового будинку [ADDRESS] . У судовому засіданні встановлено, що усі мешканці будинку [ADDRESS] , окрім позивача використали своє право безоплатної приватизації протягом 2006- 2010 р.р., що підтверджується відповідними Свідоцтвами про право власності на квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , № [NUMBER] , [ADDRESS] , що свідчить про відсутність жодних обмежень, щодо приватизації квартир в даному будинку. Крім цього, як вбачається із наданої роздрукованої фото фіксації художньо-меморіальний музей О. Новаківського знаходиться по вулиці Листопадового Чину, 11 у м. Львові та є окремим будинком від будинку по [ADDRESS] , дані обставини підтверджують наявність різних адрес будинків. Відповідно до п.14 положення про порядок передачі квартир (будинків) житлових приміщень у гуртожитках власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства від 16.12.2009 року №396, громадяни, які проживають у гуртожитках, що перебувають у власності підприємств, установ, організацій, утворених в процесі корпорації чи приватизації, набувають право на приватизацію займаних житлових приміщень після передачі таких гуртожитків у комунальну власність та за умови, що вони фактично проживають у таких гуртожитках правомірно і тривалий час не менше п`яти років. Частинами третьою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно п.1 Порядку укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини, затвердженої Постановою КМУ від 28.12.2001 року №1768 зазначено, що охоронний договір встановлює режим використання пам`ятки культурної спадщини чи її частини, у тому числі території, на якій вона розташована. Більше того, власник пам`ятки культурної спадщини чи її частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки чи її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини, що передбачено пунктом 2 Порядку укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини, затвердженої Постановою КМУ від 28.12.2001 року №1768. З вищенаведеного вбачається, що у випадку, якщо будинок [ADDRESS] належав би, до пам`ятки культурної спадщини, відсутні будь-які підстави, щодо неможливості укладення попереднього договору на пам`ятку культурної спадщини для приватизації житлового приміщення, або укладення відповідного договору протягом місяця з моменту отримання пам`ятки чи її частини у власність. Частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Згідно з частиною десятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду. Вирішуються судом, що передбачено частиною 11 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність із законодавством нормативно-правових актів наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 було затверджено Положення, яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положення, в тому числі й рішення органу приватизації. Згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність із законодавством нормативно-правових актів наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 було затверджено Положення, яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положення, в тому числі й рішення органу приватизації. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» і Положення встановлюють порядок передання квартир у приватну власність, згідно з яким наймач та члени його сім`ї повинні звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобов`язаний у місячний термін із дня одержання заяви прийняти рішення про передання житла у власність, після чого оформити відповідне свідоцтво. Аналіз положень указаних норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. Таким чином, дослідивши структуру позову, сформований позивачами у залежності від кваліфікації правовідносин (визначення матеріального та процесуального закону, які повинні застосовуватися) предмет доказування, зміст/предмет позову, визначений указівкою позивачів на спосіб судового захисту, суд уважає, що обраний позивачами спосіб захисту своїх прав не суперечить положенням ст.16 ЦК України та є «ефективним» у розумінні ст.13 Конвенції, оскільки забезпечує поновлення порушеного права і одержання особами бажаного результату. Окрім того, суд звертає увагу, що незаконними рішенням та діями відповідача, позивача було позбавлено права на приватизацію в порушення вимог та положень ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу. Відповідно до Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції. Ст. 14 Конвенції передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин. Ст. 1 Першого протоколу Конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені. Набуття квартири у приватну власність пов`язане із майновим правом у контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини ст. 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (котрі ґрунтуються на законодавчих нормах) на набуття права володіння, користування, розпорядження. Такі сподівання виникли у позивача з моменту надання йому житла в користування. Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто, в рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, які є носіями відповідного права. Практикою ЄСПЛ сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (п. 61). Також у Рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бессарабської Митрополії та інші проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п. 109). Відтак, з`ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку зібраним у справі доказам та поясненням сторін у їх сукупності, суд приходить до переконання, що пред`явлений позов підставний та підлягає до задоволення з метою усунення невизначеності у взаємовідносинах позивача та відповідача, захисту порушених житлових прав позивача шляхом створення необхідних умов для реалізації зазначених прав та запобігання діям з боку відповідача, які перешкоджають їх здійсненню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 1816,00 грн.

Outcome: approved