Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача, заперечень відповідачів До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 30 лютого 2021 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Колодій Людмила Миколаївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса Ірина В`ячеславівна про визнання недійсними договорів дарування та витребування майна. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він з 1981 року мешкає та зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Дана квартира належала йому та його матері [PERSON] по Ѕ частині, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 10 квітня 2002 року видане виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська згідно з розпорядження за № 1/161-02 від 10 квітня 2002 року. [INFO] його мати померла. 01 листопада 2005 року Першою дніпропетровською нотаріальною конторою йому з сестрою були виданні свідоцтва про право на спадщину по 1/4 частини квартири на кожного. Після прийняття спадщини він став власником ѕ частин, а рідна сестра ј частин квартир. 04 грудня 2015 року він уклав шлюб з [PERSON] , яка стала з ним проживати після одруження відносини між ними зіпсувалися, [PERSON] стала вести аморальний образ життя, приводила до квартири своїх друзів та проявляла до нього агресію. Починаючи з 2018 року [PERSON] почала чинити йому перешкоди у проживанні в квартирі, а 16 травня 2019 року взагалі змінила замки та не пустила його до хати. Його сестру [PERSON] також до квартири не пускали. Вони разом з сестрою неодноразово зверталися до правоохоронних органів з заявами про вчинення кримінального правопорушення. 13 квітня 2020 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. У 2020 році вони з сестрою знову намагалися потрапити до квартири однак, нічого не вийшло, потім [PERSON] повідомила що квартира вже їм не належить, а належить її доньці та зятю. Так згідно інформаційної довідки з Державного реєстру на майно станом на 18 вересня 2020 рік стало відомо, що спірна квартира належала 1/4 частина [PERSON] , на підставі договору дарування № 747 від 24 квітня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. та Ѕ частини [PERSON] , на підставі договору дарування № 164 від 17 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса І.В. Відповідно до розгорнутої Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 239306601 від 29 грудня 2020 року на квартиру [ADDRESS] , мається наступна інформація: Станом на\~30\~вересня 2005 року право власності на спірну квартиру зареєстроване за [PERSON] у розмір Ѕ частки та [PERSON] у розмір Ѕ частки на підставі свідоцтва про право власності № б/н від 10 квітня 2002 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів; Станом на\~22\~липня 2008\~рік [PERSON] (померла) у розмірі ј частки на підставі свідоцтва про право власності № б/н від 10 квітня 2002 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів, та [PERSON] у розмір ѕ частин на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину ВКМ № 861908, реєстр №10-2316 від 03 липня 2008 року та свідоцтва про право власності № б/н від 10 квітня 2002 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів; Станом на\~13\~серпня 2008\~року [PERSON] у розмірі ј частки на підставі договору дарування ВКВ № 534848, реєстр № 3500 від 07 серпня 2008 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій та Савченко С.В. у розмір Ѕ; Станом на\~08\~січня 2009\~рік [PERSON] у розмірі ј частки на підставі свідоцтва про право на спадщину ВСЕ №268895, реєстр № 9-3967 від 01 листопада 2005 року видане Першою дніпропетровської державною нотаріальною конторою; Станом на\~17\~лютого 2017\~рік [PERSON] у розмірі Ѕ частки на підставі договору дарування серія та номер: 164 від 17 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балкаса І.В; Станом на\~ 24\~квітня 2018\~року [PERSON] у розмір ј частки на підставі договору дарування № 747 від 24 квітня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. Так, на дань звернення до суду спірна квартира належить [PERSON] ј [PERSON] 1/2 та [PERSON] ј. Відповідно до договору дарування № ВКВ № 534848, реєстр№ 3500 від 07 серпня 2008 року посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 12247313, за яким ј частки квартири [ADDRESS] [PERSON] подарував [PERSON] . Згідно договору дарування № 164 від 17 лютого 2017 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса І.В. за яким Ѕ частки спірної квартири [PERSON] подарував [PERSON] . Відповідно до договору дарування №747 від 24 квітня 2018 року посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. за яким ј частини спірної квартири [PERSON] подарував [PERSON] . Про укладення зазначених договорів позивач нічого не знав, з [PERSON] він знайомий з 2008 року, [PERSON] знав про його залежність від алкоголю, а тому часто купував йому спирте та доводив його до стану запою, однак ніяких відносин з ним не мав. [PERSON] , яка є донькою колишньою дружини, ледь знав. Зазначив що в період 2008 року по 2017 рік у нього зникали правовстановлюючі документи та паспорт. У зв`язку з втратою паспорта він звертався до правоохоронних органів та 18 червня 2018 року ним отримано новий паспорт. З 2005 року він неодноразово проходив лікування від алкогольної залежності та тривалий час перебував на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога. Зазначив що він підписуючи договори дарування не міг перебувати у свідомому стані. Тому просив суд визнати недійсним договір дарування ВКВ №534848, реєстр №3500 від 07 серпня 2008 року ј частки кв. [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 12247313; визнати недійсним договір дарування №164 від 17 лютого 2017 року ј частки кв. [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Балтакса І.В., (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №33916339 від 17 лютого 2017 року); Витребувати від [PERSON] на користь [PERSON] ј частки кв. [ADDRESS] , отриманої за договором дарування № 747 від 24 квітня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. Окрім того стягнути судові витрати по справі (а.с.2-7). 31 серпня 2021 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог в зв`язку з їх недоведеність, окрім того просив застосувати строк позовної давності до заявлених позовних вимог. Так, позивач просить суд визнати недійсним договір дарування ВКВ №534848, реєстр №3500 від 07 серпня 2008 року ј частки кв. [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. та витребувати від [PERSON] як наступного набувача зазначену частку. Позивач зазначає що про укладення спірного договору йому стало відомо лише у вересні 2020 року шляхом звернення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, однак дане твердження не підтверджено належними доказами. Окрім того позивач як на підставу визнання договору дарування недійсним посилається на вимоги ст. 225 ЦК України, а саме що в момент укладення договору він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними(а.с.87-93). 31\~серпня 2021\~року від\~представника відповідача\~ [PERSON] подано аналогічний відзив та заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 99-105). 22\~вересня 2022\~року відповідач\~ [PERSON] \~подав пояснення на позов в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, просив застосувати строк позовної давності, оскільки вимоги про визнання договорів дарування недійсними заявлена майже через 13 років (а.с. 135). 04\~жовтня 2021\~року \~представником позивача\~подано відповідь\~на відзив в якій просив не брати до уваги заперечення представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] оскільки вони поданні з пропуском наданого їм строку. Окрім того зазначив, що при подачі позовної заяви надано належні докази на підтвердження того, що позивач з 2005 року він лікувався від алкогольної залежності, та не усвідомлював значення своїх дій. Стосовно заяв про застосування строку позовної давності, наполягали на тому, що строк на звернення не пропущено, оскільки позивач про порушення своїх прав дізнався лише 2020 році коли його колишня дружина вигнала зі спірної квартири (а.с. 138-142). Заяви,\~клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 03 лютого 2021 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.34). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.35-37). До суду 23 лютого 2021 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідачів (а.с.38-40). Ухвалою судді від 24 лютого 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Колодій Людмила Миколаївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса Ірина В`ячеславівна про визнання недійсними договорів дарування та витребування майна (а.с.41-42). 07 вересня 2021 року ухвалою суду задоволено клопотання сторін про витребування доказів (а.с.124-128). Ухвалою суду від 05 липня 2022 року підготовче провадження у справі закрито справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 238-239). 06 травня 2022 року представником позивача подано клопотання про розгляд справи за відсутності позивача на задоволенні позовних вимог наполягали (а.с. 232-233). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, 22 вересня 2021 року надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечував (а.с. 135). Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилася, 22 вересня 2022 року надала суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимоги заперечувала. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса І.В. в судове засідання не з`явилася надавала суду заяви про розгляд справи за її відсутності (а.с. 56, 59,81, 156) Фактичні обставини встановлені судом Відповідно до свідоцтва про право власності від 10 квітня 2002 року виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно з розпорядження за № 1/161-02 від 10 квітня 2002 року, право власності на кв. [ADDRESS] , належало [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частці (а.с. 166). Згідно наданої довідки № 11223 про склад сім`ї або зареєстрованих осіб від 02 грудня 2010 року в кв. [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] уповноважений власник та [PERSON] брат (а.с. 9). [INFO] померла мати позивача [PERSON] , якій належала Ѕ частка спірної квартири (а.с. 10). 04 грудня 2015 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , яка змінили прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] (а.с. 12). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2020 року шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано (а.с. 15). 01 листопада 2005 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Іванчук Н.П. видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] [PERSON] на ј частину кв. [ADDRESS] , зареєстроване в реєстрі № 9-3968 (а.с. 192). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 листопада 2005 року, видане державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Іванчук Н.П., зареєстроване в реєстрі за № 9-3967, виданого після смерті [PERSON] на кв. [ADDRESS] на ј частину [PERSON] (а.с. 193). 07 серпня 2008 року згідно договору дарування [PERSON] подарував [PERSON] ј частку спірної кв. [ADDRESS] , договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 3500 (а.с. 168). 21 квітня 2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Коноваленко А.В. розглянувши заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 15 квітня 2016 року 12:34:26 за реєстровим номером 16523928, яку подав [PERSON] , для проведення державної реєстрації права власності, на кв. [ADDRESS] , виніс рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки заявником надано свідоцтво про право власності на житло та свідоцтво про право власності на спадщину за законом, де наявні пошкодження. (а.с. 194-195). 17 лютого 2017 року [PERSON] подарував [PERSON] Ѕ частку кв. [ADDRESS] , договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса І.В., зареєстровано в реєстрі № 164 (а.с. 158) . Відповідно до договору дарування від 24 квітня 2018 року [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. , зареєстрований в реєстрі за № 747, [PERSON] подарував [PERSON] ј частки кв. [ADDRESS] . (а.с. 22). Так, на дань звернення до суду спірна квартира належить [PERSON] ј [PERSON] 1/2 та [PERSON] ј. 20 жовтня 2013 року комунальним закладом «Дніпропетровський наркологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради надано довідку в тім що [PERSON] знаходився під наглядом у лікаря - нарколога з діагнозом: психічні розлади і розлади поведінки внаслідок вживання алкоголю (а.с. 24) Відповідно до довідки наданої комунальним закладом «Дніпропетровський наркологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради від 02 жовтня 2020 року № 11/618 [PERSON] знаходився під наглядом лікаря психіатра з діагнозом: легкий когнітивний розлад (а.с. 25) 30 вересня 2021 року Комунальним підприємством «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з наданням психіатричної допомоги» надано довідку в тім, що [PERSON] з 15 березня 2005 року по 13 квітня 2005 рік знаходився на лікуванні з діагнозом психічні розлади і розлади поведінки внаслідок вживання алкоголю. (а.с. 185). В травні 2019 рік позивач звертався з заявою до Соборного ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області стосовно прийняття міри до [PERSON] , яка змінила замки в кв. [ADDRESS] (а.с. 16) 05 жовтня 2020 року позивач звертався до Соборного відділення поліції Дніпровського відділу поліції з заявою про перевірку документів на квартиру [ADDRESS] (а.с. 13-14). Відповідачем [PERSON] було подано до суду клопотання про постановлення запитань позивачу, однак 05 січня 2022 року представником позивача надано відмову від надання відповіді на запитання з посиланням на ч. 1 ст. 70 ЦПК України. (а.с. 205-206) Норми права які застосував суд та мотиви їх застосування Згідно із частиною першою\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право\~ в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Позивач звертаючись до суду із позовом про визнання недійсними договорів дарування від 07 серпня 2008 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] та договору від 17 лютого 2017 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] одночасно посилалася на декілька різних підстав недійсності правочину. Позивач, зокрема, зазначає, що спірні договори дарування укладено у момент, коли він не усвідомлював своїх дій, у зв`язку з чим у порядку статті 225 ЦК України спірні договори просив визнати недійсними. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України). Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) зроблено висновок про те, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина шоста статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Так, ні позивачем ні його представниками при подані позовної заяви, ні під час слухання справи не було заявлено клопотання про призначення судово-психіатричну експертизу. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними суду також надано не було. З урахуванням зазначеного, суд робить висновок про відсутність правових підстав для визнання правочинів недійсними у порядку статті 225 ЦК України. Щодо визнання недійсними спірних договорів дарування у зв`язку з укладанням їх внаслідок застосування обману та психологічного тиску стороною обдаровуваного. Відповідно до вимог статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] у порушення статей 79, 81 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання договорів дарування під впливом обману з боку відповідачів, не довів обставин, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого правочину, не підтвердив наявності умисних дій відповідача. Таким чином, обравши способом захисту своїх прав визнання договорів дарування недійсними, позивач у силу положень ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язаний був довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог, що ним виконано, хоча є його процесуальним обов`язком. З урахуванням зазначеного, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання недійсними договорів дарування. Таким чином, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про визнання договорів дарування недійсними такими що не підлягають задоволенні. Враховуючи той факт, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання договорів дарування недійсними, слід дійти висновку про відмову в задоволенні позовних вимоги про витребування від [PERSON] на користь [PERSON] частки спірної квартири, оскільки вона є похідною від визнання договорів дарування недійсним и. Стосовно заяви відповідачів про застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог, суд зазначаю наступне. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України,\~позовна давність\~ це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі\~ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність\~встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦКУ). Відповідно до\~ст. 267 ЦКУ\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦКУ). Зазначена правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16 серпня 2017 року № 6-2667цс16, Першої судової палати Касаційного цивільного суду ВСУ від 07 листопада 2018 року (справа № 0907/2-7453/2011, провадження № 61-6321св18), Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21 серпня 2018 року (справа № 288/1361/15-ц, провадження № 61-4212св18). Окрім цього, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме:\~забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та \~запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою\~ \~ у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Високий суд, також вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме:\~забезпеченню юридичної визначеності та остаточності;\~захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень (п.137 рішення від 09.01.2013 року за заявою № 21722/11 у справі «Волков проти України»). Враховуючи, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено суду факт порушення відповідачами його прав та інтересів, за захистом якого він звернувся до суду, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних через необґрунтованість . Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed