Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

29 вересня 2016 року до Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційного банку „ПРИВАТБАНК" про визнання недійсним кредитного договору. Позивачем зазначено, що правовою підставою для визнання кредитного договору недійсним є порушення банком норм чинного законодавства України, зокрема положень Закону України „Про захист прав споживачів", Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168, щодо ненадання споживачеві необхідної інформації перед укладанням кредитного договору. 31 січня 2017 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя Ісаковим Д.О. відкрито провадження по справі. 01 жовтня 2018 року в судовому засіданні позивач та її представник оголосили заяву про відвід судді Ісакова Дмитра Олександровича, яку ухвалою суду було визнано необґрунтованою та передано цю заяву про відвід для вирішення в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя Баруліною Т.Є. від 04 жовтня 2018 року заяву представника позивача про відвід головуючого судді Ісакова Д.О. у цивільній справі залишено без задоволення через необгрунтованість. У зв`язку з закінченням повноважень судді Ісакова Д.О. за розпорядженням керівника апарату Ленінського районного суду м. Запоріжжя призначено повторний автоматизований розподіл даної справи і згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу від 07.11.2018 року справа була розподілена судді Козловій Н.Ю. і ухвалою суду від 08 листопада 2018 року суддею Ленінського районного суду м. Запоріжжя Козловою Н.Ю. прийнята до свого провадження цивільну справу. 13 березня 2019 року ухвалою суду прийнята до провадження уточнена позовна заява [PERSON] до АТ КБ „ПРИВАТБАНК", Національний банк України про захист порушеного права споживачів фінансових послуг, визнання кредитного договору № ZPE0GK50180341 від 12 грудня 2006 року недійсним у зв`язку з укладенням договору під впливом обману зі сторони кредитодавця та з недодержанням вимог письмової форми, вирішено, що в подальшому розглядати справу з урахуванням цих уточнених позовних вимог, а також розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. В обгрунтування позовної вимоги щодо визнання кредитного договору № ZPE0GK50180341 від 12 грудня 2006 року недійсним зазначено наступне. Кредитний договір суперечить чинному законодавству України по захисту прав споживачів, а саме: частини 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" щодо ненадання споживачеві необхідної повної та достовірної інформації перед укладанням кредитного договору, ст. 6 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" щодо відсутності порядку зміни і припинення дії договору, відповідальності Банку. Крім цього, на думку позивача, кредитний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України. У судовому засіданні (19.09.2022 р.), після закриття підготовчого провадження по справі, представник позивача усно додатково без нормативно-правового обгрунтування, без надання доказів і без відповідних письмових заяв щодо зміни предмету чи підстав позову зазначив про незаконність встановленої банком щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту, а також про незаконність сплати позичальником за рахунок непоновлюваної кредитної лінії страхових платежів згідно умов кредитного договору. Вказані обставини судом не досліджувалися і їм не надавалася правова оцінка, бо згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Позивач в судовому засіданні (19.09.2022 р.) підтримала позов та просила його задовольнити. Відповідачем-1 АТ КБ „ПРИВАТБАНК" та його представником подавалися до суду заперечення на позовну заяву, додаткові заперечення, заява про застосування строку позовної давності, а також відзив на уточнену позовну заяву, у яких зазначено наступне. АТ КБ „ПРИВАТБАНК" вважає позовну заяву необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, бо ще 05 грудня 2006 р., тобто за 7 днів до укладання кредитного договору, [PERSON] , підписала відповідну заяву до Банку про надання їй споживчого кредиту строком на 240 місяців в сумі 14 000 доларів США для придбання нерухомості підтвердила та поставила свій підпис під наступним текстом цієї анкети-заяви (оригінал якої було оглянуто судом, позивачем та його представником в судовому засіданні (19.09.2022 р.): „Я ознайомився і згоден з умовами кредитування, які були надані мені у письмовій формі. Своїм підписом я підтверджую факт про надану мені повну інформацію про умови кредитування в ПриватБанку (а також його місце знаходження), а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями Позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які Позичальник має право, та відомості про те, від кого Позичальник може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування." Таким чином, згідно з частиною другою статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів" відповідна інформація споживачеві/позичальникові була надана Банком перед укладанням договору про надання споживчого кредиту. Щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України, то право банку здійснювати операції в іноземній валюті, в тому числі кредитування фізичних осіб без отримання індивідуальної ліцензії передбачено Законом України „Про банки і банківську діяльність", Декретом Кабінету міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року, Законом України „Про Національний банк України". У судовому засіданні (19.09.2022 р.) представник відповідача-1 АТ КБ „ПРИВАТБАНК" підтримав правову позицію банка щодо необгрунтованості позову та просив залишити позов без задоволення, а також для огляду суду та сторонам по справі пред`явив оригінали наступних документів: оригінал кредитного договору підписаний сторонами і скріплений печаткою банка, оригінал касового документу/заяви [PERSON] на видачу готівки № 1 від 13.12.2006 р. на суму 14000 доларів США і [PERSON] (на запитання суду) визнала отримання в банку вказаної суми кредиту, оригінал розпорядження про видачу [PERSON] споживчого кредиту від 13.12.2006 р. на суму 14000 доларів США, оригінал анкети-заяви [PERSON] від 05.12.2006 р. щодо ознайомлення з умовами кредитування до підписання кредитного договору, два оригінали квитанцій від 12.12.2006 р. по сплаті [PERSON] на користь страхової компанії „Інгосстрах" страхових платежів. Відповідачем-2 НБУ та його представником поданий до суду відзив на уточнену позовну заяву, у якому заперечуються доводи позовної заяви та заявляється про відмову в її задоволенні, а також зазначається про те, що НБУ не є стороною в договірних відносинах між позивачем та банком, тому у нього відсутні будь-які зобов`язання перед позивачем стосовно виконання умов кредитного договору чи визнання такого договору недійсним. Представник НБУ в судовому засіданні (19.09.2022 р.), який приймав участь в режимі відеоконференції, підтримав правову позицію НБУ щодо необгрунтованості позову та просив залишити позов без задоволення. Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини та вважає, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 05 грудня 2006 р., тобто за 7 днів до укладання кредитного договору, [PERSON] , підписала анкету-заяву до Банка про надання їй споживчого кредиту строком на 240 місяців в сумі 14 000 доларів США для придбання нерухомості, у якій підтвердила шляхом її підписання про ознайомлення та згоду з умовами кредитування, які були надані їй у письмовій формі, а також надання їй повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку, що передбачено положенням ч. 2 статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів". 12.12.2006 р. між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого став ПАТ КБ «ПриватБанк», а пізніше, станом на сьогодні є АТ КБ „ПРИВАТБАНК", укладений кредитний договір № ZPЕ0GК50180341, згідно якого позичальник отримав кредит на строк до 11 грудня 2026 р. включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 16800,00 доларів США (шістнадцять тисяч вісімсот доларів США) на наступні цілі: видача готівкою через касу банка в сумі 14000,00 доларів США на придбання нерухомості/квартири та 2800,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, зі сплатою відсотків при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту у розмірі 2,66 % за місяць, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором Банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Приписами ст. 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договорута вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Оспорюваний кредитний договір повністю відповідає вимогам та нормам чинного законодавства України, а саме: ст. ст. 6, 11, 14, 202 Цивільного кодексу України, а також ч. ч. 4, 5 ст. 203 ЦК України „Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.", ст. 205 ЦК України „Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.", ст. 627 ЦК України „ Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості." Відповідно до ст. ст. 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. У відповідності до ст. 6 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" у кредитному договорі зазначений порядок зміни і припинення дії договору, а також відповідальність Банку. Оспорюваний кредитний договір містить всі необхідні істотні умови та до укладення договору Позичальник отримав всю необхідну інформацію для прийняття зваженого рішення з метою отримання кредиту в Банку, а тому відсутні правові підстави для визнання цього договору недійсним. Крім цього, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року по справі № 6-38795ск15 зазначено, що „права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, встановлений ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на час укладення кредитного договору. Цією нормою не передбачалось визнання недійсним договору у зв`язку із наданням недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію." Отже, навіть, у випадку ненадання банком інформації споживачу передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів", банк може нести відповідальність передбачену виключно ст. ст. 15, 25 Закону України „Про захист прав споживачів". Стосовно валютного кредитування, то законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, є: Закон України „Про банки і банківську діяльність", Декрет Кабінету міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Закон України „Про Національний банк України". Статтею 19 Закону України „Про банки і банківську діяльність" визначено, що банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, яка видається НБУ. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність" на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. На здійснення операцій, визначених пунктами 1 - 4 частини 2 статті 47 Закону „Про банки і банківську діяльність" необхідне надання дозволу Національним банком України (у тому числі - на здійснення операцій з валютними цінностями). Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність" банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати операції з валютними цінностями. На здійснення операцій, визначених пунктами 1 - 4 частини другої статті 47 цього Закону надає дозвіл Національний банк України. Згідно п. 2.3. глави 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій затверджену постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 р. № 275 за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України. Дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 ч. 2 та ч. 4 статті 47 зазначеного Закону України, що діє на даний момент, видано і Закритому (на той час) і на сьогодні акціонерному товариству комерційний банк „ПРИВАТБАНК" за номером 22-2. У додатку до вказаного Дозволу включено право здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Вказана у дозволі валютна операція в повній мірі відповідає характеру укладеної з клієнтом кредитної угоди, в якій валютою кредитування є саме іноземна валюта. Таким чином, Законом України „Про банки і банківську діяльність" встановлено порядок та умови здійснення операцій з валютними цінностями (у тому числі, шляхом надання валютних кредитів). Стосовно співвідношення Закону України «Про банки і банківську діяльність» і Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» був прийнятий 19 лютого 1993 року за № 15-93 і набрав чинності з дня його опублікування в газеті „Урядовий кур`єр" від 06.03.1993 р. № 35. Закон України «Про банки і банківську діяльність» в редакції від 07.12.2000 року набув чинності з дня його опублікування в газеті «Урядовий кур`єр» № 8 від 17.01.2001 року. Відповідно до статті 2 Прикінцевих положень Закону України «Про банки і банківську діяльність» до приведення законодавства у відповідність з цим Законом закони та інші нормативно-правові акти застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. З цього випливає наступний висновок: якщо будь-який закон (інший нормативний акт) питання, пов`язані з банківською діяльністю, регулює інакше, ніж Закон України «Про банки…», до цих правовідносин підлягає застосуванню саме Закон «Про банки…». Інші нормативно-правові акти підлягають застосуванню в частині, що не суперечать цьому Закону. Таким чином, наявність банківської ліцензії та дозволу НБУ є необхідною і достатньою умовою для надання кредитів в іноземній валюті. Будь-які вимоги інших нормативних актів щодо необхідності отримання додаткових документів, - не можуть прийматись до уваги, оскільки суперечать Закону України «Про банки…». Стосовно співвідношення Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Цивільного кодексу України. Частиною 3 статті 533 Цивільного кодексу України встановлено: «Використання іноземної валюти…при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Як зазначалося вище, такі випадки, порядок та умови визначені Законом України «Про банки…». Отже, можливість надання і погашення кредитів в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України. Банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, повідомляємо. На сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. З огляду на викладене, кредитний договір в іноземній валюті відповідає вимогам чинного законодавства України. НБУ видав ПриватБанку банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик та письмовий дозвіл на право здійснювати операції з валютними цінностями. За таких обставин, приходимо до висновку, що ПриватБанк на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, має право на постійній основі здійснювати операції з іноземною валютою, у томі числі з надання кредитів в іноземній валюті. Тому, вважаємо, що доводи позивача на обов`язковість отримання банком або позичальником індивідуальної ліцензії для кредитування в іноземній валюті незалежно від сум та термінів грошових коштів, які надаються банком, суперечать положенням ст. 19 Конституції України за якими правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Чинним законодавством України не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, тому ПриватБанк не має зобов`язань щодо отримання індивідуальних ліцензій НБУ для надання кредитів в іноземній валюті резидентам. Таким чином, ПриватБанк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії. Отже, надання Банком кредиту в іноземній валюті та повернення позичальником такого кредиту здійснюється на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої ПриватБанку НБУ, та не потребує отримання Банком чи позичальником індивідуальної ліцензії на операцію з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, тому доводи Позивача про обов`язковість отримання банком або позичальником індивідуальних ліцензій НБУ для здійснення валютних операцій є безпідставними. Отже, здійснювані на час укладання кредитного договору банком операції з надання кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк відповідно до підпункту "в" частини 4 статті 5 Декрету не вимагали отримання індивідуальної ліцензії Національного банку. Разом з цим, слід зауважити, що обраний Позивачем засіб захисту свого права через визнання кредитного договору недійсним з підстав видачі кредиту в іноземній валюті з мотивацією, що в цьому випадку валютна операція підлягає індивідуальному ліцензуванню Національним банком відповідно до Декрету, - виходить за межі визначених цивільним законодавством підстав визнання договору недійсним. Оскільки серед переліку документів, що були б потрібні для отримання індивідуальної ліцензіі має бути підписаний сторонами договір, виражений в іноземній валюті. Зазначене підтверджується, зокрема, положеннями: Підпунктом "б" п. 2.1 глави 2 Положення про порядок видачі резидентам індивідуальніх ліцензій Національного банку України на переказування іноземної валюти за межі України з метою оплати валютних цінностей, затверджене постановою Правління Національного банку України від 29.01.2003 року № 36: для отримання ліцензії подається "оригінал або засвідчену копію договору (угоди) про купівлю-продаж цінних паперів"; абзац 6 п.2.1 глави 2 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 р. № 483: "...заявник має подати Національному банку такі документи: ...оригінали або копії документів, на підставі яких виникли зобов`язання в іноземній валюті (договори, листи, рахунки, клопотання відповідного центрального органу виконавчої влади України або відповідного державного органу іноземної держави тощо)." Отже, Декрет передбачає режим індивідуального ліцензування щодо конкретної валютної операції, та не пов`язує чинність цивільно-правового договору, на підставі якого проведено валютну операцію з дійсністю такого договору, оскільки чинне на той час законодавство не містило прямих заборон щодо неможливості укладення кредитного договору між банком та клієнтом в іноземній валюті. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З наведеного вбачається, що в момент вчинення правочину, тобто в момент укладення кредитного договору, жодних порушень порядку здійснення операцій з валютними цінностями допещено не було. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Поряд із зазначеним необхідно звернути увагу, що колегією суддів судової палати суду у цивільних справах Верховного Суду України у своєму рішенні від 01.12.2010 року у справі № 6-50418св10, зроблено висновок, що відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Правова позиція Верховного Суду України від 21.03.2011 р. по справі № 6-7ц11 висловлена наступним чином: „за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов`язані з іноземною валютою. Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України." Щодо необхідності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Так, частинами 10, 11 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30 березня 2012 року передбачено, що „згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв`язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору." Таким чином, з боку ПриватБанка на час укладання кредитного договору не було вчинено жодних порушень чинного законодавства України. Крім цього, представником АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подана заява про застосування строку позовної давності, але суд не задовольняє вказану заяву та не застосовує позовну давність, бо позовна давність застосовується лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, заявлених позивачем до відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Отже, враховуючи, що позивач не надав жодного належного та допустимого доказу порушення банком умов договору, чинного законодавства України та підстав для визнання кредитного договору недійсним, тому позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Позов грунтується на припущеннях та суб`єктивних висновках позивача, що не може бути підставою для задоволення позову. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України зазначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За загальним правилом, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, але позивача як споживача звільнено від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки суд в задоволенні позову відмовляє, а позивач звільнена від сплати судового збору, то судові витрати по сплаті судового збору слід віднести за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed