Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-22 00:00:00

Представник позивача ТзОВ «ФК «Профіт Капітал» адвокат Мартиненко Володимир Володимирович звернувся з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позову зазначає, що 15.12.2015 між позичальником [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк», правонаступником якого є ТзОВ «ФК «Профіт Капітал», було укладено кредитний договір № Р29.324.70320, відповідно до умов якого банк надав позичальнику на поточні потреби кредит у розмірі 8127,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж, строком до 15.12.2018 зі процентною ставкою в розмірі 15,500% річних від залишкової суми кредиту. Банк належним чином виконав свої зобов`язання, надавши позичальнику кредитні кошти, проте позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим утворилася заборгованість на загальну суму 22375,25 грн, яка складається із: заборгованості за основним боргом 4282,11 грн; заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками 3975,35 грн.; заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями 11484,64 гривень. Крім того, у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем грошового зобов`язання за кредитом, позивач відповідно до ст.625 ЦК України, просить стягнути з відповідачів суму заборгованості з урахуванням 3-х проценти річних в сумі 639,19 грн та інфляційних втрат в сумі 1993,96 грн, а також понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 2481,00 грн та витрати на правову допомогу в сумі 2000 гривень. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 21 березня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 05.05.2022 до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач у задоволенні позовних вимог просила відмовити повністю. На обґрунтування відзиву зазначила, що заперечує проти позову, у зв`язку із протиправним нарахуванням позивачем заборгованості за комісією та встановленим законом строком позовної давності, просила відмовити в задоволенні позову. Зазначила, що 15.12.2015 між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № Р29.324.70320, і відповідно до договору нею сплачено більше 10000 грн, що мало перекрити тіло кредиту з відсотками. Крім цього зазначила, що вона не отримувала повідомлення про перехід права вимоги за кредитним договором до правонаступника ТзОВ «ФК «Профіт Капітал». Відповідач підтверджує та не заперечує того факту, що 15.12.2015 між ним та первісним кредитором - АТ «Ідея Банк» було підписано кредитний договір № Р29.324.70320, строком до 15.12.2018, відповідно до умов якого на останнього покладено обов`язок видати грошові кошти позичальнику в розмірі передбаченому цим договором, а позичальнику, відповідно, кореспондовано обов`язок повернути кредит, проценти, плату за обслуговування кредитної заборгованості і комісії достроково на вимогу Банку. При цьому, жодних додаткових домовленостей 15.12.2015 між нею та AT «Ідея Банк» не укладалося. Крім того, у п.5.2 Кредитного договору зазначено: «сторони домовились, що строк позовної давності за цим Договором, в тому числі для стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлюється сторонами до 15.12.2018. Позовна давність щодо стягнення заборгованості по кредиту, процентах, платі за обслуговування кредитної заборгованості, інших грошових внесків, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку кожного чергового платежу». Таким чином, строк позовної давності тривалістю у 3 роки щодо стягнення заборгованості вказаним Кредитним договором по кредиту, процентах, платі за обслуговування кредитної заборгованості, інших грошових внесків закінчився. Та обставина, що 03.12.2020 між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» був укладений договір факторингу, на підставі якого АТ «Ідея Банк» відступив право вимоги за зазначеним кредитним договором позивачу, жодним чином не вплинула на тривалість строку позовної давності по вказаним вимогам. У судове засідання представник позивача не з`явився, подав клопотання про розгляд справу без його участі, просить позов задоволити, щодо заочного розгляду справи не заперечує. У судове засідання відповідачка не з`явилася, хоча належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання, подала клопотання про розгляд справу без її участі, у задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю. Зважаючи на викладене вище, суд вважає за можливе розглянути заяву за відсутності учасників справи. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи. Частинами 4, 5 ст.268 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 16.09.2022, є дата складення повного судового рішення 23.09.2022. Дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що 15.12.2015 між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № Р29.324.70320, відповідно до умов якого банк надав позичальнику на поточні потреби кредит у розмірі 8127,00 грн, включаючи витрати на оплату комісії банку, строком 15.12.2018 зі процентною ставкою в розмірі 15,500% річних. Відповідно до п.2.1 вказаного Договору, позичальник зобов`язується повертати кредит разом з процентами та платою за кредитне обслуговування в 36 щомісячних внесках включно до 15 дня/числа кожного місяця, згідно Графіку щомісячних платежів. 03.12.2020 між ПАТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія«Профіт Капітал» укладено договір факторингу № 12/90, відповідно до умов якого ПАТ «Ідея Банк» відступило, а ТОВ «Фінансова Компанія«Профіт Капітал» набуло право вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за кредитним договором №Р29.324.70320 від 15.12.2015, укладеним між ПАТ «Ідея Банк» та позичальником [PERSON] . Відповідно до п. 2.1 Договору факторингу АТ «Ідея Банк» відступає ТОВ «ФК «Профіт Капітал», а ТОВ «ФК «Профіт Капітал» приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження АТ «Ідея Банк» за плату та на умовах визначених Договором факторингу. Права вимоги які клієнт відступає фактору за цим Договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості Боржників перед АТ «Ідея Банк», та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді в день укладення цього договору. Пунктом 5.1 Договору факторингу права Вимоги, строк платежів по котрим настав, а також ті, що виникнуть у майбутньому вважаються такими, що перейшли від АТ «Ідея Банк» до ТОВ «ФК «Профіт Капітал» в день підписання відповідного реєстру Боржників, за умови виконання ТОВ «ФК «Профіт Капітал» зобов`язань передбачених Договором факторингу, щодо розрахунків. Як зазначає позивач, своїх зобов`язань за договором відповідач не виконувала, в зв`язку з чим станом, відповідно до розрахунку заборгованості станом на 03.12.2020, який наданий позивачем, загальний розмір заборгованості відповідачки [PERSON] за кредитним договором № Р29.324.70320 від 15.12.2015 становить 19742,10 грн, яка складається із: заборгованості за основним боргом 4282,11 грн; заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками 3975,35 грн; заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями 11484,64 гривень. 30.11.2021 на адресу [PERSON] позивачем надіслано досудову вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором № Р29.324.70320 в сумі 19742,10 грн, яка позичальником залишена без реагування. Відповідно до розрахунку трьох процентів річних та інфляційних втрат у зв`язку з неповерненням кредитної заборгованості за період з 03.12.2020 по 10.01.2022 : три проценти річних на кредитну заборгованість становлять 639,19 грн, інфляційні втрати 1993,96 грн, а всього 2633,15 грн. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків ( ст. 11 ЦК України). За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Передбачено ст. 628 ЦК України, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Також, ч. 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Отже, встановлено, що вказаний кредитний договір між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] підписаний сторонами, є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, сторони визначили всі істотні умови договору, а тому, саме з 15.12.2015 між сторонами виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами, що визнається відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ч.2 ст.509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, в тому числі, з договорів. Частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму або не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів. Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. На підставі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, з довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором №Р29.324.70320 від 15.12.2015 (а.с. 14) вбачається, що заборгованість відповідача [PERSON] за кредитним договором станом на 03.12.2020 (момент переходу права вимоги) становить 19742,10 грн., яка складається з: заборгованості за основним боргом - 4282,11 грн.; заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками - 3975,35 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями - 11484,64 грн. Відтак, суд вважає, що надана позивачем довідка-розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості, враховуючи, що відповідач визнає факт отримання кредиту, а заперечуючи заявлений позивачем розмір заборгованості свого розрахунку, який би спростовував доводи позивача щодо суми боргу за кредитним договором №Р29.324.70320 від 15.12.2015, до суду не надав. Отже, встановлено, що відповідач з умовами договору був ознайомлений, підписав договір №Р29.324.70320 від 15.12.2015, однак умови договору порушив, що визнається відповідачем. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Згідно із частиною першою ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таким чином, позивачем доведено факт укладення кредитного договору, факт отримання відповідачем грошових коштів та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення, тому, заборгованість за кредитним договором визначена станом на 03.12.2020 в розмірі 19742,10 грн., яка складається із: заборгованості за основним боргом - 4282,11 грн. та заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками - 3975,35 грн., є доведеною та обґрунтованою. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії в розмірі 11484,64 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1.5 Кредитного договору за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Також, в п. 2.1 Кредитного договору, передбачено, що позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за кредитне обслуговування в 36 щомісячних внесках включно до 15 дня/числа кожного місяця згідно додатку №1 даного договору. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі №183/2122/15 зробив висновок про те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року №6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта, є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02.10.2019 по справі №740/4328/14. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06.09.2017 у справі №6-2071цс16. Крім того, аналізуючи норми ст. 549-552, 625, 1046, 1048, 1050 ЦК України, суд вказує на те, що наслідками укладення договору позики є: зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві суму грошових коштів (суму позики); одержання позикодавцем від позичальника процентів від суми позики; сплата позичальником позикодавцю індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми; сплату позичальником позикодавцю неустойки (штрафу, пені) у разі порушення боржником зобов`язання. Проте, положеннями параграфа 1 «Позика» Глави 71 Розділу І Книги п`ятої ЦК України не передбаченого такого наслідку укладення договору позики як сплата комісії. Тому, враховуючи вищевикладене, суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості по комісії в сумі 11484,64 грн. Щодо позовної вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку з порушенням відповідачем своїх грошових зобов`язань за кредитним договором, необхідно зазначити наступне. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року (справа №758/1303/15-ц, провадження №14-68цс18) ст.625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При вирішенні питання про стягнення річних нарахованих, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 06.02.2019 року у справі № 175/4753/15-ц, яким роз`яснено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому, лише після спливу визначеного договором строку кредитування позивач має право забезпечити свої права і інтереси на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Позивач просить стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми боргу 19742,10 грн., за період з 03.12.2020 по 10.01.2022, в розмірі 639,19 грн. Також, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму збитків з урахуванням індексу інфляції за період з 03.12.2020 по 10.01.2022 у розмірі 1993,96 грн. Дані нарахування судом визнаються підставними та обгрунтованими. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності суд враховує положення ст.257 ЦК України, згідно якої загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч.1 ст.261 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог, законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ( ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак, заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено правовий висновок про те, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу" (п. 59 Постанови). Також, моментом перебігу позовної давності за кредитним договором є момент коли банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, і перебіг позовної давності починається з моменту останнього платежу по кредиту Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 15 січня 2021 року справа №494/366/19, від 05 вересня 2019 року у справі № 697/1307/17-ц, від 21 вересня 2020 року у справі № 314/5082/17. Так, пунктом п.2.1 Кредитного договору, передбачено, що позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за кредитне обслуговування в 36 щомісячних внесках включно до 15 дня/числа кожного місяця згідно додатку №1 даного договору. Згідно з п.2.4 Кредитного договору за невиконання чи неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором банк має право нараховувати пеню за кожен день прострочення сплати кредит разом з процентами та платою за кредитне обслуговування у розмірі 0,15 % - у період прострочення оплати від 1 - 60 календарних днів та 0,65 % - у період прострочення із 60 календарного дня по день повного погашення заборгованості за цим Договором. Отже, за умовами кредитного договору позичальник мав здійснювати погашення кредитної заборгованості за графіком щомісячних платежів, який наведений у кредитному договорі. З наданого банком кредитного договору вбачається що він діє до 15.12.2018, а банк звернувся до суду з даним позовом, лише 28.01.2022, позов надійшов до суду 01.03.2022, тобто з пропуском встановленого ЦК України строку позовної давності. Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а статтею 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Також, суд враховує правову позицію викладену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, згідно якої суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, в зв`язку з пропуском строку позовної давності. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про доцільність застосування строку позовної давності до даних правовідносин. Суд дійшов висновку, що в задоволені позову ТОВ «ФК «Профіт Капітал» слід відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed