Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-06 00:00:00

26 квітня 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом та просив ухвалити рішення, яким: з метою погашення на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРСИББАНК» (рахунок № [NUMBER] в AT «УКРСИББАНК», МФО 351005, код 09807750 місцезнаходження - 04070, м. Київ,вул. Андріївська, буд. 2/12) заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11272327000 від 19.12.2007 року у розмірі 101860.76 дол.США (сто одна тисяча вісімсот шістдесят доларів США 76 цнт.) звернути стягнення на спадкове майно, що залишилося після померлого [INFO] [PERSON] , у тому числі квартиру, що знаходиться за адресою - [ADDRESS] „ та прийнята у спадщину [PERSON] ( [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] ). Стягнути з відповідача на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРСИББАНК» (МФО 351005, код 09807750, місцезнаходження - 04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд. 2/12) судовий збір у розмірі 44698.90 грн. та фактично понесені судові витрати. В обґрунтування свого позову посилається на те, що між Банком та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11272327000 від 19.07.2007 року, відповідно з яким банк надав, а позичальник отримав кредитні кошти та зобов`язався їх повернути, сплатити проценти на умовах, вказаних у договорі. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань на умовах договору іпотеки від 19.12.2007 року [PERSON] передав банку в іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.06.2009 року вирішено стягнути солідарно з [PERSON] та поручителя [PERSON] заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11272327000 від 19.12.2007 року у розмірі 101 860,76 доларів США. Позивач зазначає, що [INFO] [PERSON] помер, про що позивачу стало відомо у червні 2021 року з витягу № 00031211720 від 14.06.2021 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, що отриманий на запит приватного виконавця Динева А.О. На момент смерті заборгованість за кредитним договором не погашена, рішення суду не виконано. Дізнавшись у червні 2021 року з про смерть позичальника [PERSON] банк направив вимогу 01.07.2021 року до спадкоємців до Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса та просив нотаріуса повідомити банк про спадкоємців, які прийняли спадщину та яким видано свідоцтво про право на спадщину. Вказує, що Київська державна нотаріальна контора у місті Одеса повідомила банк, що вимога кредитора отримана та долучена до спадкової справи за № 329/2018 до майна померлого [PERSON] . На теперішній час до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався та відповідно жодне свідоцтво про право на спадщину не видано. Разом з цим позивач стверджує, що [PERSON] є матір`ю померлого, постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, не заявила про відмову від неї, тому є такою, що прийняла спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Про фактичне прийняття спадщини [PERSON] банку стало відомо у лютому 2022 року після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження - а саме з довідкою № П4-31760-ю/л від 08.02.2022 року Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради , згідно якої [PERSON] зареєстрована за адресою місця реєстрації померлого [PERSON] , а саме - [ADDRESS] з 10.02.2004 року по теперішній час. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 27.04.2022 року було відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання та одночасно витребувано від Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи № 329/2018, що відкрита відносно майна померлого [INFO] [PERSON] . Витребувано від Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради інформацію про осіб, що були зареєстровані за адресою [ADDRESS] , на момент смерті [INFO] [PERSON] . В подальшому, ухвалою суду від 01.08.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення сповіщений належним чином, звернувся до суду з заявою, в якій просив розглянути справу у його відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзиву на позов не надала. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, яка сповіщена про розгляд справи належним чином, від якої не надійшло повідомлення про причини неявки, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між АКІБ «УкрСиббанк» (з 26.11.2018 року поточне найменування АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСИББАНК») та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11272327000 від 19.12.2007 року, відповідно з яким банк надав, а позичальник отримав кредитні кошти та зобов`язався їх повернути, сплатити проценти на умовах, вказаних у договорі. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань на умовах договору іпотеки від 19.12.2007 року [PERSON] передав банку в іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Факт належності [PERSON] зазначеної квартири також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 лютого 2022 року (а/с 34-37). В зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, Банк звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 23.06.2009 року у справі № 2-3443/09 позовну заяву АКІБ «Укрсиббанк» було задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] та поручителя [PERSON] заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 11272327000 від 19.12.2007 року у розмірі 101860.76 дол. США, з яких 93415.61 дол. США заборгованість за кредитом, 7836.48 дол.США заборгованість за процентами, 153.59 дол. США - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 455.08 дол. США - пеня за несвоєчасне погашення процентів, а також судові витрати у розмірі 1730.00 грн. У відповідності до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ст.ст. 525,526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушеннямумов,визначенихзмістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст.ст .530, 631 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Судом встановлено, що АТ «УКРСИББАНК» свої зобов`язання перед [PERSON] виконав в повному обсязі, надавши 19 грудня 2007 року кредит в розмірі 95 000 доларів США, що підтверджується випискою по кредитному рахунку. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих кредитних коштів, якому відповідає визначене ч.1 ст.509 ЦК України право кредитора вимагати їх повернення. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00031211720, сформованого 14.06.2021 року. Таким чином, оскільки за життя позичальник взяті на себе грошові зобов`язання за кредитним договором не виконав, розмір нарахованої банком заборгованості склав 101 860,76 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором (а/с.46-55). 01 липня 2021 року ПАТ «УКРСИББАНК» направило до Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі вимогу до спадкоємців, в якій зазначило про наявність невиконаних зобов`язань [PERSON] , який помер [INFO] , перед банком за кредитним договором № 11272327000 від 19 грудня 2007 року. Листом від 15.07.2021 року за №4988/02-14 Київська державна нотаріальна контора місті Одеса повідомила, що «вимога кредитора отримана та долучена до спадкової справи № 329/2018 до майна померлого [PERSON] . На теперішній час до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався та відповідно жодне свідоцтво про право на спадщину не видано. Згідно з ч.1 ст. 608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Відповідно до ст. 1216, ст.1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав i обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права i обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав i обов`язків, що зазначені у ст.1219 ЦК України. У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Оскільки кредитні зобов`язання не включені до визначеного ст. 1219 ЦК України переліку зобов`язань, які не входять до складу спадщини, тому зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, спадкуються спадкоємцями померлого позичальника спадкодавця в загальному порядку, встановленому законом, а порядок задоволення цих вимог регламентується ст.ст.1281,1282 ЦК України. Тобто, ст.1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. До того ж включення до складу спадщини обов`язків спадкодавця зумовлено універсальним характером спадкового наступництва, за яким до правонаступника переходить весь комплекс прав та обов`язків, які належали право попереднику на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Подібний правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц. Приписи ст.ст. 1281,1282 ЦК України та ст.23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема у зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів: 1) у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; 2) спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця; 3) спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; 4) спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; 5) кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; 6) наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги. Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом ч.1 ст.1282 ЦК Українита ч.1 ст.23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця. Відтак, іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника-іпотекодавця не припиняється. Дослідженням матеріалів витребуваної судом спадкової справи № 329/2018, заведеної за претензією Моторно (транспортного) страхового бюро України, встановлено, що із заявами про прийняття або відмови від спадщини ніхто не звертався. Стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Так, виходячи зі змісту ст.1281 ЦК України, допускаються два способи пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців: 1) безпосередньо до спадкоємців; 2) опосередковано через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, а за межами України через консула, що узгоджується з п.2.1 п.2 гл.10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, відповідно до якого претензії кредитора визначені однією з підстав заведення нотаріусом спадкової справи. Обрання певного способу є правом кредитора і здійснюється ним на власний розсуд (постанова Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі №495/1933/15-ц). Таким чином, у даному випадку АТ «УКРСИББАНК» скористалося своїм правом кредитора заявити про вимогу до спадкоємців боржника через нотаріуса. Банку не було відмовлено у прийнятті такої вимоги кредитора. Відтак, вимога кредитора померлого позичальника пред`явлена у встановлений законом преклюзивний (присічний, обмежувальний) строк та у спосіб, визначений законодавством, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог АТ «УКРСИББАНК» про стягнення боргу зі спадкоємця боржника в судовому порядку в обраний ним спосіб. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у ч.ч.3, 4 ст.1268, ст.1269 ЦК України. Частинами 1,3 ст.1268, ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом 6-місячного строку з дня відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. За змістом зазначених норм вбачається, що прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, або в разі відсутності наведених вище обставин поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч.1 ст.1270 ЦК України 6-місячний строк. На виконання ухвали суду від 27.04.2022 року Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради було надано довідку про осіб, що були зареєстровані за адресою [ADDRESS] , з якої вбачається, що на момент смерті [PERSON] значились зареєстрованими разом з ним [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч.ч.1-3 ст.23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Відсутність у спадкоємця, який прийняв спадщину, свідоцтва про право власності на спадкове нерухоме майно не позбавляє кредитора спадкодавця права звернутися на підставі норми статті 23 Закону «Про іпотеку» до спадкоємця, який зволікає з отриманням свідоцтва, з вимогою про звернення стягнення на спадкове майно, що є предметом іпотеки. Згідно з ч.2 ст.1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Такі ж правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 336/5443/16, від 17 липня 2019 року у справі № 562/2411/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 279/7765/15-ц. Слід зазначити, що Відповідач до суду не з`явилась, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження часткової чи повної сплати суми заборгованості перед банком. Доказів того, щоспадкоємцями здійснено платіж в рахунок задоволення вимог кредитора в межах вартості майна матеріали справи також не містять. Відтак суд приходить до висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі квартири, належної за життя [PERSON] , яка увійшла до складу спадщини після його смерті. Відповідно до ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку». Згідно зі ст.ст.589, 590 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, що може бути здійснено за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. У ст.33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, за змістом ч.1ст.33 Закону України «Про іпотеку», яка кореспондує ст.589 ЦК України, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону. Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Положеннями п.п. 4.1, 4.2 договору визначено, що іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, шо забезпечено іпотекою за цим договором. Звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду (п.4.2.1); виконавчого напису нотаріуса (п.4.2.2); позасудового врегулювання у відповідності до умов договору та Закону України «Про іпотеку» (п.4.2.3; п.5.2); з інших, передбачених законодавством України підстав (п.4.2.4). Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю (п.4.4). Такі положення іпотечного договору взаємоузгоджуються зі ст.20 ЦК України, ст.13 ЦПК України та п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Крім того, невиконання позивачем вимог ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку»про надіслання відповідачам як іпотекодавцям та спадкоємцям позичальника (іпотекодавця) письмової вимоги про усунення порушення зобов`язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, на відміну від інших способів звернення стягнення, зокрема, у позасудовому порядку, оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 13 березня 2019 року у справі №520/7281/15 (провадження №14-49цс19), від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (провадження №14-397цс19). Враховуючи вищенаведене та зважаючи, що предметом іпотеки є квартира, суд вважає, що невиконане за життя [PERSON] основне зобов`язання в розмірі 101 860.76 доларів США, завдає збитків іпотекодержателю, тому розмір заборгованості є співмірним із заставленим майном, як це заявлено в позовних вимогах АТ «УКРСИББАНК». Разом з тим, згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України з 24 лютого 2022 року. Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити п.5-2 такого змісту: «5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону». Враховуючи, що на момент ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Суд зауважує, що вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання рішення по даній справі. Приходячи до такого висновку суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені з цього приводу у постановах від 22 червня 2022 року у справі №296/7213/15, від 29 червня 2022 року у справі №201/9754/17, та виходить з того, що згадані норми права не втратили свою чинність, оскільки не були виключені з тексту зазначеного Закону, а спеціальним законом лише запроваджене зупинення виконання цих правил на певний період. Надалі у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону. Враховуючи викладене, суд приходить висновку про можливість задоволення позовних вимог, із викладенням резолютивної частини позову з урахуванням наявності у спірних зобов`язально-кредитних відносинах ще й спадкових, що не свідчитиме про вихід за межі заявлених вимог та не порушуватиме принципу диспозитивності цивільного судочинства. Аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача доведені, обставини, викладені в позовній заяві підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, від так є всі законні підстави для задоволення позову. Згідно з вимогами ст.ст.124,129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. На підставі викладеного та

Outcome: approved