Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

Позивач [PERSON] 26.11.2021 р. звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири Позов обгрунтовувала тим, що 03 вересня 1994 р. вона одружила із відповідачем. Сімейне життя не склалося, тому на даний час виникає спір щодо спільно придбаного майна квартири [ADDRESS] . З цих підстав просила визнати майно квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, та визнати за нею права власності на 1/2 частину квартири. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03.12.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05.05.2022 року справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] та її представник у судове засідання 06.09.2022 р. не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача адвоката Зубарєвої Л.Б. до суду надійшла заява, за змістом якої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, справу розглядати без участі позивача та представника. Відповідач [PERSON] у судове засідання 06.09.2022 р. не прибув повторно, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Від відповідача та його представника адвоката Юркевич Х.М. на електронну адресу суду надійшла заява в якій зазначено, що позивачці чітко відомо, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана за кошти його матері, тому не може являтися спільною сумісною власністю подружжя. При оформленні права власності на квартиру позивачка не заперечувала щодо оформлення квартири на нього. Позивачці було запропоновано переоформити квартиру на спільну дитину, однак позивачка не погоджується на запропонований варіант вирішення даного спору. Просив розгляд справи проводити без його участі та представника, у вирішенні даного спору покладається на розсуд суду. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У ході судового розгляду справи судом встановлено, що сторони з 03.09.1994 року перебувають у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу\~ від 03.09.1994\~ р., серія [NUMBER] (а.с.6). Згідно свідоцтва про право власності від 21.02.2013 р. за [PERSON] зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.7-8). Згідно довідки про середньостатистичну вартість квартири станом на 24.11.2021 р. орієнтовна вартість спірної квартири становить в межах 838663 грн. (а.с.9-12). Відтак, суд встановив, що між сторонами виникли спірні правовідносини щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділу майна подружжя, які регулюються відповідними нормами СК України, які суд і застосовує при вирішенні цього спору між сторонами. Згідно змісту глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно із частиною 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Як зазначив Верховний Суд у Постанові від 21.07.2021 у справі № 591/692/19, тлумачення ст. 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом з тим, така презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( ч. 1 ст. 70 СК України). Відповідно до ст. положень ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач вказує, що спірне майно не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки було придбано за кошти його матері. Однак відповідачем не надано належних доказів на підтвердження зазначених обставин. Відтак суд приходить до висновку, що спірне майно, а саме квартира [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, так як була придбана під час шлюбу сторін, а відтак за позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частки вищезазначеного майна. Також з урахуванням того, що позов задоволено в повному обсязі, а позивач при поданні позову звільнена від сплати судового збору, в порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати в справі слід покласти на відповідача, та стягнути з нього судовий збір у дохід державного бюджету (стягувач - Державна судова адміністрація України) в розмірі 4193 (чотири тисячі сто дев`яносто три) грн. 31 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved