Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що вона є вихователем будинку сімейного типу [PERSON] та [PERSON] Лозівською районною державною адміністрацією Харківьскої області (розпорядження №273 від 04.11.2016 р.) направлено на виховання [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 05.10.2016 р. №664 [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. По прибуттю [PERSON] був зареєстрований за адресою належного позивачу на праві власності будинку: [ADDRESS] , у 2019 р. [PERSON] виїхав з належними йому речами до м. Харкова, вступив на навчання до коледжу переробної та харчової промисловості Харківського національного технічного університету сільського господарства імені Петра Василенка. На цей час відповідач навчається у Державному навчальному закладі «Регіональний центр професійної освіти інноваційних технологій будівництва та промисловості», оселився у гуртожитку вказаного центру за адресою: [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області №111 від 28.01.2020 р. припинено перебування [PERSON] в дитячому будинку сімейного типу [PERSON] та [PERSON] . Реєстрація відповідача за адресою належного позивачу на праві власності будинку перешкоджає повною мірою користуватися нерухомим майном: робить неможливим оформлення субсидії по оплаті комунальних послуг та спричиняє нарахування комунальних послуг, якими відповідач не користується. Наприкінці 2021 р. помер [PERSON] , чоловік позивача, позивач має намір продати житловий будинок та придбати новий, поліпшив житлові умови вихованців та переїхати до дорослих дітей, які надаватимуть допомогу. Речей [PERSON] у будинку не має, жодних домовленостей про збереження права користування житловим будинком за [PERSON] не існує та не існувало. [PERSON] на пропозицію про зняття з реєстрації спочатку погоджувався, потім. перестав відповідати на дзвінки та змінив номер телефону. В окремо наданій суду заяві позивач просила про розгляд справи у її відсутності. В силу ч. 1 ст.280 ЦПК України суд ухвалює заочно не рішення на підставі наявних у справі доказів. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 11-12). Будинок належить позивачу на праві приватної власності. Розпорядженням Лозівської районної державної адміністрації Харківської області №273 від 04.11.2016 р. направлено дитину, позбавлену батьківського піклування, [PERSON] , [INFO] , на виховання та спільне проживання до дитячого будинку сімейного типу родини [PERSON] та [PERSON] [INFO] (а.с. 14). Місце проживання відповідача зареєстровано за адресою належного позивачу на праві власності будинку з 29.06.2017 р., що підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання (а.с. 10). Відповідно до акту обстеження фактичного проживання [PERSON] від 18.11.2021 р., який складений комісією в складі старости Бунаківського старостинського округу Долгопола В.Т., спеціаліста 1 категорії Бунаківського старостинського округу [PERSON] , виявлено, що [PERSON] не проживає у житловому будинку [ADDRESS] (а.с. 16). Згідно з актом від 16.11.2021 р., який складений мешканцями села Зелений Гай Лозівського району Харківської області, у будинку [ADDRESS] гр. [PERSON] не проживає з 01.09.2019 р. по даний час, особисті речі [PERSON] відсутні, на теперішній час місце перебування [PERSON] невідоме (а.с. 18). Рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 28.01.2020 р. №111 «Про припинення перебування в дитячому будинку сімейного типу [PERSON] та [PERSON] осіб з числа дітей, позбавлених батьківського піклування, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] » припинено з 01.02.2020 р. перебування у дитячому будинку сімейного типу [PERSON] та [PERSON] осіб з числа дітей, позбавлених батьківського піклування, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 17). Процесуальні дії у справі наступні: -ухвалою суду від 27.06.2022 р. цивільну справу прийнято до розгляду на підставі розпорядження Голови Верховного Суду від 06.04.2022 р. №16/0/9-22. Даний спір виник між власником будинку, який є одночасно і його користувачем, та колишнім вихованцем будинку сімейного типу, тобто колишнім членом сім`ї власника цього будинку, з приводу користування вказаним житлом. Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Висновок щодо питання співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження N 14-64цс20), відповідно до якого статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР). Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до Положення про дитячий будинок сімейного типу ( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), який затверджений Постановою КМУ №564 від 26.04.2002 р., метою створення дитячого будинку сімейного типу є забезпечення належних умов для виховання в сімейному оточенні дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування. Дитячий будинок сімейного типу - окрема сім`я, що створюється за бажанням подружжя або окремої особи, яка не перебуває у шлюбі, які беруть на виховання та спільне проживання не менш як 5 дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування. Батьки-вихователі - особи, які беруть на виховання та спільне проживання дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування (далі - вихованці). Вихованці перебувають у дитячому будинку сімейного типу до досягнення 18-річного віку, а в разі продовження навчання у професійно-технічному, вищому навчальному закладі I-IV рівня акредитації - до 23 років або до закінчення відповідних навчальних закладів. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР). Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням [PERSON] щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) N 18/183-97 та N 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) N 1-7/2012зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акту, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 353/1096/16-ц (провадження N 14-181цс18) та від 13 жовтня 2020 року у справі N 447/455/17 (провадження N 14-64цс20). Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Відповідно до ч.1 ст. 13, ч.1 ст. 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту позовної заяви та наданих доказів встановлено, що відповідач з 01.09.2019 р. добровільно не проживає у квартирі позивача та будь-якого інтересу до спірної квартири не проявляє і відновити своє право на проживання у квартирі не намагався. Факт непроживання відповідача у квартирі з 01.09.2019 р. підтверджується актами (а.с. 18, 16). Обставин, які б свідчили про створення позивачем будь-яких перешкод відповідачу у користуванні житловим будинком, не надано. Також матеріали справи не містять відомостей щодо створення позивачем буд-яких перешкод у користуванні житловим будинком. Суд врахував вимоги позивача про визнання припиненим права користування спірною квартирою на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції та вважає, що припинення права користування відповідача спірним житловим будинкомвідповідає такій пропорційності з огляду на те, що позивач, у зв`язку із збереженням за відповідачем права користування належним йому будинком та реєстрацією місця проживання в ньому, позбавлений можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном та вимушений нести додатковий тягар обмежень (оформлення субсидії, неможливість укласти договір купівлі-продажу житлового будинку тощо). Відповідач втратив право користування житловим приміщенням, оскільки понад рік не проживає у спірному будинку, виселившись з нього добровільно. Крім того відповідач вже не є членом сім`ї власника житлового будинку(рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 28.01.2020 р. №111 «Про припинення перебування в дитячому будинку сімейного типу [PERSON] та [PERSON] осіб з числа дітей, позбавлених батьківського піклування, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] » припинено з 01.02.2020 р. перебування у дитячому будинку сімейного типу [PERSON] та [PERSON] осіб з числа дітей, позбавлених батьківського піклування, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 17). Таким чином, у справі, що розглядається, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідача, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який тривалий час не проживає у спірному житловому будинку. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, позов задоволено у повному обсязі, то судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду у сумі 908,00 грн. (а.с.12) підлягає стягненню з відповідачів в розмірі 454 грн. з кожного окремо.

Outcome: approved