Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-06 00:00:00

28 жовтня 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просить: -в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя - 11/100 часток домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності на 11/200 часток домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач [PERSON] зазначила, що перебувала у шлюбі з [PERSON] у період з 15.04.1990 року по 04.07.2007 року. В період шлюбу народилось двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сторонами під час шлюбу було набуто частки спірного будинку за адресою: [ADDRESS] . 28.08.1996 року рішенням Ленінського районного суду м.Одеси по справі № 2-703/1996 року було визнано, що [PERSON] належить 17/50 часток домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на підставі угоди купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] . 12.05.199 року розпорядженням Ленінської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради було затверджено розрахунок ідеальних часток домоволодіння, а саме визнано за [PERSON] право власності на 11/100 часток домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . 06.11.1999 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння [ADDRESS] на 11/100 часток домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . У період шлюбу подружжям було придбано майно, яке згідно ст. 22 КпШС України, що діяв на час придбання майна, є спільною сумісною власністю подружжя. Домоволодіння за адресою: [ADDRESS] придбано подружжям за сумісні грошові кошти, так як відповідно до домашньої угоди від 02.01.1994 року [PERSON] продав [PERSON] за 100 мільйонів карбованців вказаний будинок (встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 28.08.1996 року по справі № 2-703/1996) та підлягає поділу між сторонами у рівних ідеальних частках - по Ѕ частці кожному. Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 01.11.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] , відкрито загальне позовне провадження, призначено у справі підготовче засідання. 07.12.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач [PERSON] не визнав позовні вимоги [PERSON] , просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначив наступне: [PERSON] є власником домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 06.11.1999 року та договору дарування від 18 лютого 2000 року, зареєстрованого приватним нотаріусом у реєстрі за № 1507. В період з 15.04.1990 року по 04.07.2007 року перебував у шлюбі з [PERSON] , 1968 року народження. На теперішній час перебуває у шлюбі з [PERSON] , яка є інвалідом 1 групи, та проживає у кімнаті площею 16 кв.м. Проживати у будинку по [ADDRESS] , який будував його батько, не представляється можливим, у зв`язку із важкими обставинами, які стосуються конфліктної ситуації з колишньою дружиною та дітьми. [PERSON] вважає буд. [ADDRESS] належним йому на праві приватної власності. Наразі, в Суворовському районному суді м. Одеса знаходиться цивільна справа №523/2798/21 за позовною заявою [PERSON] про визнання осіб - [PERSON] (позивача) та [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. [PERSON] категорично не погоджується із тим, що 11/100 часток домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки: 1) для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності, яким позивач не скористалась на протязі майже 14 років. Строки позовної давності є пропущеними; 2) домоволодіння за адресою: [ADDRESS] належить йому на праві приватної власності. За вказану частку домоволодіння при здійсненні домашньої угоди з [PERSON] грошима у сумі 100 мільйонів карбованців розрахувався його батько [PERSON] , та зазначена сума належала йому на праві приватної власності. 13.12.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача [PERSON] - адвоката Чумаченко С.О., який обґрунтований наступним: рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 28.08.1996 року по справі № 2-703/1996 зафіксовано факт купівлі-продажу майна, що підтверджує статус спільності майна подружжя. Рішення суду не скасовано, набрало законної сили. Відповідач не доводить належним чином, що гроші, за які набувалась частка в будинку, були його особистими. 11/100 часток будинку є спільною сумісною власністю подружжя. В свою чергу, поділ майна здійснюється із урахуванням положень ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу України. 15.12.2021 року до суду надійшло заперечення на заяву про застосування позовної давності, від представника позивача - адвоката Чумаченко С.О., яке обґрунтоване наступним: строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки він у даному випадку обчислюється з дня порушення права, тобто з моменту виникнення спору. Позивачка проживає в спірному будинку і на теперішній час, що не заперечується відповідачем. До 2021 року, моменту звернення [PERSON] до суду про визнання осіб такими що втратили право користування житловим приміщенням, права [PERSON] не були порушені, вона безперешкодно користувалася майном. 03.02.2022 року до суду надійшли письмові пояснення від [PERSON] , як заперечення на відповідь на відзив, обґрунтовані наступним: довіреністю від 21 квітня 1994 року [PERSON] (дядько) уповноважив [PERSON] (батько [PERSON] ) подарувати частину домоволодіння, 17/50 що належить йому, в [ADDRESS] [PERSON] . У зв`язку із тим, що його дядько всупереч домашньої угоди своєчасно не оформив частку домоволодіння 17/50 нотаріально (не здійснив відчуження), [PERSON] звернувся з позовом до суду. Рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 28 серпня 1996 року домашня угода була визнана дійсною та визнано право власності за [PERSON] на 17/50 частки домоволодіння [ADDRESS] . За вказану частку домоволодіння при здійсненні домашньої угоди з [PERSON] грошима у сумі 100 мільйонів карбованців розрахувався батько відповідача [PERSON] , та зазначена сума належала йому на правах приватної власності. Позивач [PERSON] ніяких грошових коштів на придбання майна не надавала. Це майно не відносить до спільної сумісної власності подружжя. У червні 1991 року відповідач був звільнений з Збройних сил України (на той час СРСР). В період з червня 1991 року (часу звільнення з збройних сил) майже по липень 1992 року, тимчасово не працював, доходу не мав. З липня 1992 року працював згідно запису трудової книжки, однак зарплата була невисокою. Будь-яких доказів стосовно права на майно відповідача, в розумінні спільної сумісної власності, за період браку з квітня 1990 року по липень 2007 року, позивач не навела. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 03.02.2022 року: закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу №522/19349/21. Позивач [PERSON] , у судовому засіданні, підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просила позов задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеним у позові. Додатково зазначила, що вона вважає частку будинку в розмірі 11/100 часток спільною сумісною власністю, оскільки вона набувалась у шлюбі, за спільні кошти. У 1992 році вона отримувала підвищену стипендію. У 1993 році вона їздила з гастролями у складі Філармонічного оркестру в Іспанію, Америку, також заробляла грошові кошти, які передавала своєму чоловіку. Пам`ятає, що у 1993 році передавала 400 доларів, які заробила на гастролях, своєму чоловіку, для передачі [PERSON] , він вирішував питання із своєю нерухомістю. Представник позивача [PERSON] - адвокат Ленець О.В., у судовому засіданні, підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним у позові, відповіді на відзив та запереченні на заяву про застосування позовної давності. У судове засідання 07.09.2022 року позивач [PERSON] та її представники не з`явились. Заявою від 07.09.2022 року представник позивача просив розглянути справу за відсутності сторони позивача. Відповідач [PERSON] , у судовому засіданні, позовну заяву не визнав, заперечував проти її задоволення, просив відмовити у позові. Пояснив, що [ADDRESS] належить йому на праві приватної власності, не являється спільною сумісною власністю подружжя. Грошові кошти в сумі 100 млн. карбованців, які передавались за домашньою угодою, належали його батьку, а тому позивач [PERSON] не має взагалі будь-яких прав на належне йому майно. У позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , як подружжя, на той час не було таких грошей для придбання частки будинку. Крім того, позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду із вимогою поділу майна. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Заславський В.М., у судовому засіданні, заперечував проти задоволення позову, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов та письмових поясненнях. Свідок [PERSON] , [INFO] , будучи допитаним у судовому засіданні в якості свідка, пояснив, що будинок [ADDRESS] - це сімейний будинок сім`ї [PERSON] . Свідок [PERSON] та його брат [PERSON] були спадкоємцями. Коли одружився його син [PERSON] , свідок звернувся до свого брата із проханням, щоб він подарував свою частку спадщини його сину. Однак, дружина його брата була проти цього, тому брат видав довіреність на ім`я свідка для оформлення дарування, однак дружина брата продовжила створювати перешкоди для оформлення. Тоді, свідок запропонував своєму брату, що передаст йому грошові кошти за частину будинку. Вони сіли разом вдома: свідок [PERSON] , його син - [PERSON] , його брат [PERSON] і свідок передав сину [PERSON] грошові кошти - 100 млн. карбованців, які той передав брату [PERSON] . Дружина брата створювала перешкоди в оформленні, тому угоду оформили у судовому порядку. Гроші в сумі 100 мільйонів карбованців для придбання частини житлового будівництва, свідок дав сину із своїх особистих заощаджень. Свідок зазначив спочатку, що передав грошові кошти у 1996 році, потім уточнив, що угода була у 1994 році. Надав письмові пояснення свідка, які були залучені до матеріалів справи. Судом здійснювалось повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису, на виконання вимог ч.1 ст. 247 ЦПК України. Заслухавши учасників справи, вивчивши обставини справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши представлені докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновків, що позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували у шлюбі з 15 квітня 1990 року по 04 липня 2007 року. Це підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] та копією свідоцтва про розірвання шлюбу, серія [NUMBER] . Згідно рішення Ленінського районного суду м. Одеси від 28.08.1996 року по справі №2-703: задоволено позов [PERSON] ; визнано дійсною домашню угоду, укладену 02.01.1994 року між [PERSON] та [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на 17/50 часток домоволодіння [ADDRESS] . Мотивувальна частина містить наступні встановлені судом обставини: із розписки від 02.01.1994 року вбачається, що [PERSON] належні йому 17/50 часток домоволодіння дійсно продав [PERSON] за 100 млн. карбованців, зобов`язавшись оформити відчуження в нотаріальному порядку. Згідно довіреності від 21.04.1994 року, [PERSON] уповноважив [PERSON] подарувати належну йому частину домоволодіння в [ADDRESS] , відповідачу [PERSON] . Згідно розпорядження Ленінської районної адміністрації від 12.05.1999 року за №240, затверджений розрахунок ідеальних часток в домоволодінні [ADDRESS] . Визнано право особистої власності за [PERSON] на 11/100 часток домоволодіння. Підстава: рішення народного суду Ленінського району від 28.08.1996 року, за яким за [PERSON] належить 17/50 часток домоволодіння. Згідно Розпорядження Управління житлово-комунального господарства від 06.11.199 року за №1239, запропоновано Міському агентству з приватизації житла оформити та видати свідоцтво про право власності на 11/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Розпорядження прийнято на підставі: технічного паспорта від 20.10.1999р., рішення Ленінського районного суду від 28.08.1996 року, справа № 2-703, зареєстровано ОМБТІ, розпорядження Ленінської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради від 12.05.1999р. №240. Нормативно обґрунтовано: п. 4 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Держкомітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9.06.1998р. № 121; розпорядженням міського голови №20-1р від 14.01.1999р. «Про порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна та видачі свідоцтв». Згідно свідоцтва про право власності від 06.11.1999 року №2-1960, 11/100 домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON] . Згідно Технічного паспорта, станом на 19.07.2007 року, частка [PERSON] складає 91/100 частки домоволодіння [ADDRESS] , загальною площею 241,9 кв.м., житловою площею 101,6 кв.м. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19), які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Суд виходить із того, що конструкція норми статті 22КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин. У даному випадку, судом встановлено, що відповідач [PERSON] набув право власності на 11/100 часток домоволодіння [ADDRESS] під-час перебування у шлюбі з позивачем [PERSON] , на підставі рішення Ленінського районного суду м. Одеси від 28.08.1996 року по справі №2-70, яким визнано дійсною домашню угоду, укладену 02.01.1994 року між [PERSON] та [PERSON] . Тобто, [PERSON] набув право власності на спірне майно не внаслідок його приватизації, відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", хоча Міському агентству з приватизації житла було запропоновано оформити на видати свідоцтво про право власності, а на підставі домашньої угоди, визнаної дійсною за рішенням суду. Зазначеним рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 28.08.1996 року по справі №2-703 встановлено, що із розписки від 02.01.1994 року вбачається, що [PERSON] належні йому 17/50 часток домоволодіння дійсно продав [PERSON] за 100 млн. карбованців, зобов`язавшись оформити відчуження в нотаріальному порядку. Відповідач [PERSON] спростовує презумпцію спільності права власності подружжя на майно, посилаючись на те, що 100 млн. карбованців належали на праві приватної власності його батьку [PERSON] , який передав йому ці кошти. Підтверджує зазначені обставини свідченнями свідка - свого батька [PERSON] . Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У даному випадку, суд зазначає, що відповідач [PERSON] не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б беззаперечно свідчили, що кошти, які були витрачені на придбання спірного житла, є його особистими коштами, а отже, не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно. Суд вважає, що свідчень свідка [PERSON] , який являється батьком позивача, близькою особою, та стверджував спочатку про передачу грошових коштів у 1996 році, хоча домашня угода відбулась у 1994 році, а потім зазначив про передачу коштів у 1994 року, явно недостатньо для того, щоб спростувати презумпцію спільності права власності подружжя на майно. Будь-яких інших доказів, зокрема письмових доказів, в спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідач [PERSON] суду не надав. На підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків (ч. 2 ст. 87 ГПК). За даних обставин, рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 28.08.1996 року по справі №2-703 встановлено, що [PERSON] здійснив продаж частини домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] за 100 млн. карбованців, зобов`язавшись оформити відчуження в нотаріальному порядку. Рішення суду не містить даних щодо участі свідка [PERSON] у даних правовідносинах. Копія довіреності від 21.04.1994 року, згідно якої [PERSON] уповноважив [PERSON] подарувати належну йому частину домоволодіння в [ADDRESS] [PERSON] , не свідчить про наявність підстав для визнання спірного майна особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки [PERSON] так і не реалізував свої права за наведеною довіреністю, що знайшло своє підтвердження матеріалами справи та пояснення [PERSON] та [PERSON] наданими у судовому засіданні. Одночасно, у судовому засіданні як позивач, так і відповідач стверджували, що працювали в період до та після угоди. Позивач зазначила, що гастролювала із концертами до Італії та Америки, у 1993 році. Відповідач зазначив, що працював, згідно записів трудової книжки. Доказів своїх доходів з моменту укладення шлюбу, не надали ні позивач, ні відповідач. Суд враховує, що з часу укладення домашньої угоди пройшло майже 30 років. Тому, доходить до висновків, що не надання сторонами по справі доказів своїх доходів в той період часу, за відсутності доказів належності коштів, які передавалися за домашньою угодою, позивачу або відповідачу особисто, не може спростувати презумпцію спільності права власності подружжя на майно. Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20). Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19). Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Ч. 3 ст. 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Відповідно до ч. 3 ст. 72 СК України позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено було й за КпШС України. Так, згідно зі ст. 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Суд виходить із того, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС, чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19). У даній справі, суд вважає що позивачем [PERSON] не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, оскільки про порушення своїх прав вона дізналась лише у 2021 році, коли [PERSON] звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до неї та дітей, про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. У судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт того, що позивач [PERSON] проживає у спірному будинку до теперішнього часу, вважала частину будинку і своїм майном. Доказів іншого відповідач [PERSON] суду не надав. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Матеріали справи містять підтвердження, що [PERSON] має інвалідність ІІ групи (копія посвідчення, виданого 05 лютого 2016 року). Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, враховуючи звільнення [PERSON] від сплати судового збору, суд вважає що судові витрати позивача підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За таких обставин, суд доходить висновку, що пред`явлені позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved