Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. У лютому 2022 року до суду надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Альфа Банк» до [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 17 грудня 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги до кредитних договорів укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами. Згідно вказаного договору відбулося відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит №573 від 22.10.2004 року. Відповідно до кредитного договору кредитор надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 22 000, 00 дол. США. Згідно п.2.2 кредитного договору за користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 14,00 річних. У результаті не виконання умов договору у відповідача виникла заборгованість на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка станом на 24.11.2021 року становить 112 687, 55 гривень, та складається з суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 19 935, 58 гривень, суми заборгованості за інфляційними втратами 92 751, 97 гривні. На підставі викладеного позивач просить стягнути із відповідача суму заборгованості у розмірі 112 687, 55 грн. та судовий збір. Заперечення відповідача. 06 червня 2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, де відповідач звертає увагу на те, що позивачем надано розрахунок за 68 місяців, тобто за п`ять років та 8 місяців, хоч позивач посилається на строки позовної давності в 3 роки. Вказує, що розрахунок 3% та індексу інфляції починається з суми заборгованості за рішенням суду в розмірі 153 082, 02 грн., але станом на травень 2019 року сума заборгованості у розрахунках відрізняється. Так, 21.09.2016 року відкрито виконавче провадження, 08.02.2017 року винесено постанову про відрахування із заробітної плати та 09.02.2017 виконавчий лист передано на виконання за місцем роботи відповідача. З 28.02.2017 розпочалось щомісячне погашення заборгованості, а з 13.04.2018 року у зв`язку зі зміною місця роботи винесено постанову про передачу ВП на виконання до підприємства. 12.10.2021 року відповідачем внесено залишок заборгованості з урахуванням виконавчого збору в сумі 26 952, 79 грн. 19.10.2021 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з тим, що рішення суду виконано. Відповідач вказує, що зменшення заборгованості відбувалось щомісячно, у той час як у розрахунку цього не вказано. Просить відмовити у задоволенні позову. Заяви, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 травня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання представник позивача не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив застосувати строки позовної давності. Обставини справи, що встановлені судом 17 грудня 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги до кредитних договорів укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами. Згідно вказаного договору відбулося відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит №573 від 22.10.2004 року. Відповідно до кредитного договору кредитор надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 22 000, 00 дол. США. Згідно п.2.2 кредитного договору за користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 14,00 річних. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року стягнуто із [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 153 082 (сто п`ятдесят три тисячі вісімдесят дві ) гривні 02 копійок та понесені витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 514 гривні. Постановою державного виконавця Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 19.10.2021 закінчено виконавче провадження №52320399 щодо виконання вищевказаного судового рішення у зв`язку з тим, що виконавчий документ виконано фактично в повному обсязі, кошти стягнуті на депозитний рахунок відділу. Відповідно до розрахунків позивача у зв`язку із затримкою виконання грошового зобов`язання у відповідача виникла заборгованість на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка станом на 24.11.2021 року становить 112 687, 55 гривень, та складається з суми заборгованості 3% річних на кредитну заборгованість - 19 935, 58 грн., суми заборгованості за інфляційними втратами - 92 751, 97 грн. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із п. 1 ч. 2, ч. 5 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів. Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2311цс16 висловив правову позицію та зазначив, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Аналогічні правові висновки викладені Великою палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідач [PERSON] має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року, тому у зв`язку із порушенням ним строків повернення вказаного грошового зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. Верховний Суд України у постанові від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 висловив правову позицію та зазначив, що ст. 625 ЦК України врегульовані правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають певні особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою в розумінні положень ст. 549 ЦК України і ст. 230 ГК України. Інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми не є також додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України. Верховний Суд у постанові від 21 серпня 2018 року у справі № 520/5338/14-ц зазначив, що за змістом норми ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За змістом наведеної вище норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для стягнення індексу інфляції та 3% річних застосовується загальна позовна давність в 3 роки (ст. 257 ЦК України). Отже, враховуючи те, що відповідач заявив про застосування наслідків спливу строків позовної строки до даних правовідносин, то інфляційні втрати та 3% річних необхідно розраховувати із 01.02.2019 року (три роки до дня звернення до суду), а не з 2016 року. Аргументи відповідача про неправильність розрахунків щодо нарахування 3% річних за період з 01.02.2019 року до 14.10.2021 року у судовому засіданні не підтверджені. Разом з тим, проаналізувавши розрахунок нарахування інфляційних втрат, який наданий позивачем, встановлено, що він зроблений всупереч вимогам законодавства, а суми, виходячи з яких здійснювались розрахунки інфляційних втрат, взагалі не відповідають установленим обставинам справи. На неправильність розрахунків нарахування інфляційних втрат вказував відповідач у своєму відзиві, проте позивач не надав будь-яких заперечень та інших розрахунків. Враховуючи те, що відповідачем здійснювалось погашення заборгованості протягом періоду нарахування інфляційних втрат, проте до суду не надані відповідні виписки щодо вказаних сум, тому суд позбавлений можливості самостійно здійснити розрахунок інфляційних втрат. Відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у розмірі 92 751, 97 гривень. Задоволенню підлягають позовні вимоги про стягнення 3% річних за період з 01.02.2019 року до 14.10.2021 року у розмірі 6 758 (шість тисяч сімсот п`ятдесят вісім) гривень 58 копійок. Щодо судових витрат Із матеріалів справи вбачається, що при подачі даного позову до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 481, 00 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 906705270 від 02 лютого 2022 року. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, стягненню із відповідача на користь позивача підлягають судові витрати у розмірі 148, 83 гривні. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial