Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

22 вересня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини. На обґрунтування вимог [PERSON] посилався на те, що 27 жовтня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області був зареєстрований шлюб між ним і відповідачем, актовий запис № 438. Від даного шлюбу вони мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року шлюб між ними було розірвано. На даний час дитина проживає разом з матір`ю, тобто відповідачем [PERSON] , на підставі рішення суду він сплачує відповідачу аліменти на утримання доньки, заборгованість зі сплати аліментів у нього відсутня. [PERSON] зазначив, що він зареєстрований та проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Власником даної квартири є його матір, у квартирі створені належні умови для проживання дитини. Позивач зазначає, що він на даний час офіційно працевлаштований в Новомосковському міському культурно-освітньому дитячо-молодіжному центрі та займає посаду звукорежисера, окрім цього має додатковий дохід (отримує державну соціальну допомогу), на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. У зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] почала чинити позивачу [PERSON] перешкоди у спілкуванні з донькою, останній був вимушений звернутися до суду з відповідним позовом. Так, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2021 року у справі № 183/3481/20, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 вересня 2021 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини задоволено частково. [PERSON] зобов`язано усунути [PERSON] перешкоди у спілкуванні з донькою, серед іншого батьку дитини надано можливість проводити час з дитиною за місцем свого проживання щорічно 3 дні осінніх, зимових та весняних канікул, а також під час літніх канікул протягом 15 днів поспіль. В той же час, відповідач [PERSON] ухиляється виконувати рішення суду у справі № 183/3481/20, зокрема постанову державного виконавця від 26 травня 2021 року про призначення спеціаліста-психолога державної установи для участі у виконавчому провадженні для встановлення тиску на дитину з боку матері. На переконання позивача, він належним чином намагається виконувати свої батьківські обов`язки, стабільно сплачуючи аліментні зобов`язання, маючи при цьому всі умови, окрім цього бажає забезпечити всеохоплюючий та нормальний розвиток дитини, однак відповідач не дає йому належним чином це зробити, прикриваючись тільки небажанням дитини спілкуватися з батьком. [PERSON] зазначає, що він всіляко вживає усіх заходів з виконання рішення суду у справі № 183/3481/20, подаючи відповідні заяви до органів поліції на відповідача [PERSON] , однак вказані дії до позитивного результату не приводять. В зв`язку з наведеним, [PERSON] , посилаючись на приписи ст. 161СК України просив суд: -визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 20 жовтня 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження. 22 листопада 2021 року відповідач [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа - Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини, в якому просила суд: - визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] за місцем її фактичного проживання та реєстрації за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування вимог [PERSON] посилалася на те, що 27 жовтня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області був зареєстрований шлюб між ним і відповідачем, актовий запис № 438. Від даного шлюбу вони мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року шлюб між ними було розірвано. Від моменту припинення між сторонами шлюбних відносин, [PERSON] жодним чином не перешкоджала батьку спілкуватися з донькою, проте внаслідок того, що останній тривалий час сам не бажав спілкуватися з дитиною, між ним і донькою почав втрачатися соціальний та психологічний зв`язок, у зв`язку з чим дитина перестала проявляти інтерес до спілкування з [PERSON] , про що сама неодноразово заявляла останньому. Розцінивши таку поведінку дитини як вчинення з боку матері [PERSON] перешкоди у спілкуванні батька з донькою, останній звернувся до суду з відповідним позовом, який рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2021 року у справі № 183/3481/20 був задоволений частково та визначено [PERSON] способи участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. В той же час, зазначене рішення суду [PERSON] не виконується з огляду на те, що донька дитина не виявляє бажання спілкуватися з батьком. Крім того, за результатами психофізіологічного обстеження малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , проведеного 01 червня 2021 року Центром психодіагностики та розвитку особистості Дніпропетровського державного медичного університету було рекомендовано для збереження здоров`я дитини і забезпечення її психологічного благополуччя зберегти ті сімейні відносини, які зараз склалися в її родині за останні роки і не допускати травмуючих ситуації, які можуть бути пов`язані з наполегливими та агресивними діями рідного батька по відношенню до дитини та її матері, а тому з рідним батьком дитина повинна спілкуватися за її бажанням. [PERSON] вказує на те, що з моменту припинення шлюбних відносин між нею і батьком дитини [PERSON] , донька [PERSON] залишилася проживати разом з нею, дитина прихильна саме до матері та враховуючи, що [PERSON] є фізичною особою - суб`єктом підприємницької діяльності, має стабільний самостійний дохід, умови проживання є прийнятними для проживання дитини, педагогічну освіту, великий практичний досвід педагогічної роботи, не зловживає спиртними напоями, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, з огляду на висновок органу опіки та піклування, згідно якого дитині доцільно проживати саме з матір`ю. При цьому вважає, що позивачем [PERSON] не надано жодного доказу, які б давали підстави визначити місце проживання дитини саме з ним. Ухвалою суду від 05 січня 2022 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини. Первісний та зустрічний позови об`єднано в одне провадження, справі присвоєно єдиний унікальний номер № 183/6639/21. Ухвалою суду від 16 травня 2022 року закрите підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 08 вересня 2022 року уточнені анкетні дані відповідача за первісним та позивача за зустрічним позовом - [PERSON] . 02 червня 2022 року в судовому засіданні позивач за первісним та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] первісні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просили позов задовольнити. Зустрічні вимоги [PERSON] не визнали, просили зустрічний позов залишити без задоволення. Зокрема [PERSON] зазначив, що після розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON] , спору про визначення місця проживання доньки між ними не виникало. Спочатку він зустрічався з дитиною, але потім [PERSON] почала йому чинити перешкоди у спілкуванні з донькою. Вказує на те, що останній раз спілкувався з дитиною в березні 2022 року по телефону. Завіряє, що психологічного тиску на дитину не здійснює. Повідомив про те, що отримує пенсію в розмірі 2 500,00 грн. на місяць, крім того неофіційно працює автослюсарем та отримує в середньому дохід у розмірі 15 000,00 грн. на місяць. В судове засідання представник відповідача [PERSON] не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, зустрічні позовні вимоги підтримує, просить задовольнити зустрічний позов, первісний позов не визнав у повному обсязі, просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Представник третьої особи - Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справи без його участі, вважає за доцільне задовольнити зустрічні позовні вимоги та визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю, про що подав відповідний висновок. Суд, заслухавши позивача, представника позивача за первісним позовом, дослідивши наявні у справі докази, приходить до наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 27 жовтня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області був зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON] , актовий запис № 438. Після реєстрації шлюбу [PERSON] було присвоєне прізвище [PERSON] . Відповідно до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року, шлюб між [PERSON] і [PERSON] був розірваний, рішення суду набрало законної сили 14 квітня 2017 року. Встановлено, що сторони є батьками дитини - [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 619 від 09 жовтня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 09 жовтня 2013 року. 30 квітня 2022 року Новомосковським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) був зареєстрований шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 375, після реєстрації шлюбу [PERSON] було присвоєно прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 30 квітня 2022 року. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області від 29 вересня 2021 року за вих. № 4494. Встановлено, що малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю, тобто відповідачем [PERSON] за вищевказаною адресою. У відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2021 року у справі № 183/3481/20, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 вересня 2021 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини задоволено частково. Зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] в участі у вихованні та спілкуванні з дитиною - [PERSON] , [INFO] .Визначено [PERSON] способи участі у вихованні дитини - [PERSON] , [INFO] , та спілкуванні з нею, а саме: - кожну середу з 17:00 год. до 19:00 год. за умови попереднього узгодження з матір`ю дитини - [PERSON] ; -кожну суботу з 10:00 год. до 10:00 год. неділі за місцем проживання [PERSON] за умови попереднього узгодження з матір`ю дитини - [PERSON] ; -щорічно, три дні на осінніх, три дні на зимових та три дні на весняних канікулах за місцем проживання батька - [PERSON] ; -щорічно, під час літніх канікул протягом п`ятнадцяти днів поспіль за домовленістю сторін за місцем проживання батька - [PERSON] , з можливістю у цей період виїзду дитини разом з батьком на відпочинок в межах території України. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Як зазначалося вище, у позовній заяві позивач за первісним та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] посилався на те, що відповідач [PERSON] ухиляється виконувати рішення суду у справі № 183/3481/20, зокрема постанову державного виконавця від 26 травня 2021 року про призначення спеціаліста-психолога державної установи для участі у виконавчому провадженні для встановлення тиску на дитину з боку матері. В свою чергу, відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилалася на те, що донька не виявляє бажання спілкувати з рідним батьком, а тому зазначене вище рішення суду не виконується. Крім того, за результатами психофізіологічного обстеження малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , проведеного 01 червня 2021 року Центром психодіагностики та розвитку особистості Дніпропетровського державного медичного університету було рекомендовано для збереження здоров`я дитини і забезпечення її психологічного благополуччя зберегти ті сімейні відносини, які зараз склалися в її родині за останні роки і не допускати травмуючих ситуації, які можуть бути пов`язані з наполегливими та агресивними діями рідного батька по відношенню до дитини та її матері, а тому з рідним батьком дитина повинна спілкуватися за її бажанням. Таким чином, між сторонами виник спір про визначення місця проживання дитини. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог за первісним та зустрічним позовом, суд застосовує наступні норми права. У відповідності до ст. 160 СК України, 1. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. 3. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. На підставі ст. 161 СК України, 1. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 2. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. 3. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Крім того, статтею 141 СК України визначено, що 1. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. 2. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. У відповідності до ст. 157 СК України, 1. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. 2. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. 3. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 4. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. Статтею 15 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. У відповідності до ст. 158 СК України, 1. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. 2. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. На підставі статті 159 СК України, 1. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. 2. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. 3. За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору. 4. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. 5. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Приписами статті 19 СК України визначено, що 1. У випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. 2. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. 3. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. 4. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. 5. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 6. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом встановлено, що позивач за первісним та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 19249463 від 19 березня 2014 року власником 1/4 частини зазначеної вище квартири є матір позивача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] . Встановлено, що позивач за первісним та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] офіційно не працює, в той же час отримує доходи у вигляді державної соціальної допомоги по інвалідності, позитивно характеризуються за місцем проживання. Також судом встановлено, що відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовом [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав № 35123036 від 09 серпня 2012року власником зазначеної вище квартири є [PERSON] . Встановлено, що відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовом [PERSON] є фізичною особою - суб`єктом підприємницької діяльності, має стабільний самостійний дохід, педагогічну освіту, великий практичний досвід педагогічної роботи, не зловживає спиртними напоями, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває за місцем проживання характеризується позитивно. Відповідно до п. п. 73,74 Постанови КМУ від 24 вересня 2008 року за № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» такий висновок щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо, надає орган опіки та піклування за місцем проживання дитини. Так, згідно висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області від 22 лютого 2022 року за вих. № 311/0/2-22, орган опіки та піклування вважає за доцільним визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю - [PERSON] , [INFO] . Орган опіки та піклування, з`ясувавши умови проживання і виховання малолітньої дитини встановив наступне. Батьки дитини розлучені, проживають окремо, [PERSON] , [INFO] залишилася проживати разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . З 06 червня 2021 року по 08 грудня 2021 року фахівцями соціальної роботи Новомосковського міського центру соціальних служб здійснено вихід у родину [PERSON] , за результатами якого складено акт оцінки потреб сім`ї. Зі спостережень спеціаліста та отриманої інформації від [PERSON] та малолітньої [PERSON] ознак складних обставин не встановлено. На час відвідування дівчинка на стан здоров`я не скаржилася, мала гарний доглянутий вигляд, не худорлява, розповіла про улюблені страви, які готує для неї матір. У школі дитині подобається, дівчинка має подруг як у школі, так і за місцем проживання. Під час спілкування дитина щира, дружня, з її слів стосунки з мамою, бабусею та дідусем добрі, вона їх любить. Тіні дуже подобається, щоб її цілували, обіймали. З чоловіком матері вона дружить стосунки між ними добрі. Малолітня має свої побутові обов`язки. Дитина розповіла, що не пам`ятає, коли бачила в останнє [PERSON] (це так вона називає свого тата). В гостях їй у нього їй не подобається, тому що [PERSON] постійно щось питав. Родина [PERSON] веде здоровий спосіб життя. Всі члени цієї родини постійно підтримують добрі родинні стосунки. [PERSON] 16 років працювала вчителем в ЗОШ № 2 м. Новомосковська, на теперішній час є фізичною особою-підприємцем, матеріально забезпечена. Відповідно до акту обстеження від 04 січня 2022 року, складеного спеціалістами служби у справах дітей, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності. Трикімнатна квартира має всі комунальні зручності, опалення електричне автономне, зроблений сучасний ремонт. В усіх приміщеннях комфортно та затишно. Санітарно-гігієнічний стан житла задовільний. Для малолітньої дитини виділена окрема кімната, яка обладнана сучасними новими меблями. Дитина забезпечена одягом, взуттям, іншими особистими речами відповідного віку та сезону, повністю забезпечена шкільним приладдям, електронними гаджетами, розвиваючими іграми та іграшками, тобто для дитини матір`ю створені належні комфорти умови для проживання. В родині приділяється велика увага для всебічного розвитку дитини. [PERSON] виховується в дусі поваги до дорослих. В родині [PERSON] прислухаються до думки дівчинки. Відповідно до інформації КЗ ЗДО № 14 «Струмочок» від 01 грудня 2021 року до дитячого садку батько не приводив і не забирав дитину, не відвідував свята з її участю та батьківські збори. Мама цікавилася успіхами дитини та її психоемоційним станом, приймала участь у груповому житті. З закладу [PERSON] частіше за все забирала бабуся по татовій лінії, на візити якої дівчинка реагувала позитивно і доброзичливо. Вихованню дитини приділялася достатня увага. В родині створені сприятливі умови для комфортного життя та її всебічного розвитку. Відповідно до інформації від 06 грудня 2021 року, яка надана адміністрацією гімназії № 2 м. Новомосковська, дівчинка є ученицею 2-А класу цього шкільного навчального закладу з 01 вересня 2020 року. дитина характеризується позитивно, відвідує групу продовженого дня, харчується у гімназії (мати оплачує харчування), всім необхідним для повноцінного навчання забезпечена. Після уроків Тіну зустрічає мати або бабуся. Батько дитини [PERSON] 06 травня 2021 року звертався до адміністрації гімназії щодо спілкування з дочкою на території навчального закладу. На той час дівчинка категорично відмовлялася від спілкування з батьком, була не налаштована на зустріч із ним. Протягом вересня-листопада 2021 року [PERSON] до гімназії не приходив, з класним керівником не спілкувався. Згідно інформації КНП «НМЦПДМСД» від 03 грудня 2021 року [PERSON] , [INFO] спостерігається сімейним лікарем з народження. питанням щодо здоров`я дитини опікується мати. Дитина доглянута, охайна, в контакт вступає, доброзичлива. За результатами психофізіологічних обстежень [PERSON] в центрі психодіагностики та розвитку особистості Дніпровського державного медичного університету в присутності 3-х практичних психологів складені відповідні висновки від 01 червня 2021 року та 20 вересня 2021 року, за рекомендаціями яких встановлено, що малолітня [PERSON] бажає проживати зі своєю матір`ю. зміна умов виховання та оточення дитини безперечно будуть нести негативний вплив на психологічний стан дівчинки. Якщо ігнорувати емоційний стан дитини та насильно змінювати її оточення, то такі дії батька несуть дівчинці глибокі психологічні травми. Рекомендується зберегти ті сімейні відносини, які зараз склалися в її родині за останні роки і не допускати травмуючих ситуації, які можуть бути пов`язані з наполегливими та агресивними діями рідного батька по відношенню до дитини та її матері. [PERSON] проживає зі своєю матір`ю за адресою: [ADDRESS] , яка є власницею 1/4 частки цього житла. Відповідно до акту обстеження умов проживання за даною адресою від 30 грудня 2021 року в квартирі зроблений косметичний ремонт. Батьком дитини створені належні задовільні умови для тимчасового перебування дитини. В чотирьох кімнатній квартирі для дівчинки є окрема кімната, яка на даний час є великою залою для сім`ї. В ній в наявності диван для відпочинку; стіл, стільці для занять; шафа, в якій зберігається посуд. Меблі не є сучасними. Санітарно-гігієнічний стан житла задовільний. [PERSON] з 05.05.2021 року по грудень 2021 року офіційно був працевлаштований в Новомосковському міському культурно-освітньому дитячо-молодіжному центрі та займав посаду звукорежисера. За місцем проживання та роботи характеризується позитивно. З офіційних доходів має державну соціальну допомогу з інвалідності. Станом на 30 грудня 2021 року заборгованість зі сплати аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] відсутня. Відповідно до медичних довідок з місця реєстрації та обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває. [PERSON] висловлює бажання щодо постійного проживання дочки разом з ним. за час відокремленого проживання від малолітньої дочки батько два рази цікавився про стан здоров`я дитини. Стосовно прийняття участі в отриманні освіти дочки, батько один раз відвідав її у навчальному закладі, коли дівчинка була ученицею першого класу. На момент візиту до закладу тривав урок. Дівчинка відверто боялася зустрічі, не мала бажання спілкуватися з рідним батьком. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Враховуючи обставини, що фактично склалися між сторонами, встановивши, що дитина бажає проживати з матір`ю, беручи до уваги висновок органу опіки та піклування та висновки психофізіологічного обстеження малолітньої [PERSON] , [INFO] , проведеного 01 червня 2021 року Центром психодіагностики та розвитку особистості Дніпропетровського державного медичного університету, згідно якого рекомендовано для збереження здоров`я дитини і забезпечення її психологічного благополуччя зберегти ті сімейні відносини, які зараз склалися в її родині за останні роки і не допускати травмуючих ситуації, які можуть бути пов`язані з наполегливими та агресивними діями рідного батька [PERSON] по відношенню до дитини та її матері, з рідним батьком дитина повинна спілкуватися за її бажанням, суд приходить до переконання, що в інтересах дитини необхідно визначити її місце проживання разом з матір`ю. При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного позову [PERSON] та задоволення вимог за зустрічним позовом [PERSON] , визначивши місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю - [PERSON] . Щодо розподілу між сторонами судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд зазначає наступне. У зустрічному позові [PERSON] навела попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які складаються з суми судового збору в розмірі 980,00 грн., а також витрат на правову допомогу в сумі 8 564,40 грн. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно ч.ч.1,2ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У своїй постанові Верховний Суд КАС від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зробив висновок про те, що відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон №265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність (пункт 35 цієї постанови). Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа (п. 36 постанови). Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, а тому останній може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (п. 37 даної постанови). У постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц зроблений висновок про те, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такий висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа № 826/1216/16, провадження № 11-562ас18, у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справа № 301/1894/17. Представником позивача за зустрічним позовом на підтвердження понесення позивачем [PERSON] витрат на адвоката надано: договір № б/н. про надання правової допомоги від 01.11.2021 року; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 3989 від 23.11.2018 року. В той же час суд зауважує, що в матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі наданих послу за Договорами № б/н. про надання правової допомоги [PERSON] від 01.11.2021 року, а також докази на підтвердження сплати останньою 8 564,40 грн., а саме квитанції, платіжні доручення, будь-які розрахункові документи, в тому числі довідка в довільній формі. При цьому, суд враховує позицію Об`єднаної Палати КГС ВС, викладену в постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зробила висновок про те, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Суд звертає увагу, що стороною відповідача за зустрічними вимогами не було подано відповідних заперечень відносно відшкодування витрат на правову допомогу. Отже, в силу приписів ст. 137, 141 ЦПК України позивачем за зустрічними вимогами [PERSON] не надано жодних доказів, які б підтверджували факт понесення нею витрат в зазначеному вище розмірі. Враховуючи те, що стороною позивача за зустрічним позовом в передбачені законом строки не подано належних доказів понесення [PERSON] витрат на правничу допомогу, суд на підставі вищевикладеного відмовляє останній у відшкодуванні цих витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні первісних вимог [PERSON] було відмовлено, судові витрати в сумі 908,00 грн. покладаються на позивача за первісним позовом. В той же час, враховуючи, що зустрічні вимоги [PERSON] задоволені в повному обсязі, судові витрати в сумі 908,00 грн. відшкодовуються відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] на користь позивача за зустрічним позовом [PERSON] . На підставі викладено та

Outcome: approved