Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

у серпні 2021 року ФОП [PERSON] через свого представника -адвоката АБ «Любаренко та Партнери» Любаренка І.О. звернулась до суду з позовом [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання послуг в розмірі 134 697,50 грн. Свої вимоги мотивувала тим, що 09.03.2021 року між нею та [PERSON] був укладений договір про надання послуг, предметом якого є надання послуг з продажу об`єкта нерухомого майна, для чого замовником було передано виконавцю ексклюзивні права щодо продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказала, що відповідно до п. 6.1. укладеного договору останній набуває чинності з моменту його підписання та діє до 10.05.2021 року або остаточного продажу об`єкту. Договір вважається автоматично продовженим на той самий строк на тих саме умовах, якщо жодна із сторін не заявить про намір його змінити або розірвання не менше як за 30 календарних днів до закінчення строку дії договору. 11.05.2021 року договір було продовжено до 12.07.2021 року. 07.07.2021 року під час дії договору та в результаті роботи виконавця, [PERSON] було укладено основний договір (договір купівлі-продажу квартири), посвідчений ПН КМНО Бердес М.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1567. Відповідно до п. 4.2. договору винагорода виконавця склала 5 000,00 доларів США. Проте, після укладення основного договору [PERSON] відмовився від виконання обов`язку по оплаті винагороди виконавця, тому змушена звернутись до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 09.09.2021 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін (а.с. 78). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач подав відзив, в якому проти позову заперечив, вказав, що договір від 09.03.2021 року з ФОП [PERSON] було розірвано за його заявою 08.06.2021 року, а 17.06.021 року був проведений повний розрахунок із виконавцем у розмірі 3 200,00 грн. Крім того, зазначив, що продаж квартири ним було здійснено покупцю [PERSON] , котру він знайшов самостійно по оголошенню без участі позивача, остання послуг з продажу квартири не надала, тому просив у задоволенні позову відмовити (а.с. 88-91). Позивач подала відповідь на відзив, у яких проти викладеного відповідачем заперечила, зазначивши, обставини справи, викладені відповідачем, не відповідають дійсності є перекрученими, чим відповідач намагається ввести суд в оману. Вказала, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження розірвання договору від 09.03.2021 року, зазначила про те, що саме вона знайшла покупців, адже весь час перемовини велись з гр. [PERSON] та [PERSON] , його дружиною, котрій в подальшому й було здійснено відчуження відповідачем належної йому квартири. Окрім того, вказала, що сплачені відповідачем 3 200,00 грн. були оплатою за додаткові рекламні послуги, направлені на продаж квартири, шляхом їх оплати в рамках договору надання послуг. Жодного розрахунку за надані послуги відповідач перед нею не проводив. Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначив, що договір із позивачем на момент продажу квартири був припиненим, позивачем послуги йому надані не були, так само як і додаткові рекламні послуги, тому у нього відсутній повністю обов`язок по оплаті послуг за договором про надання послуг від 09.03.2021 року. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступного. Так, з матеріалів справи вбачається, що 09.03.2021 року між ФОП [PERSON] (виконавець) та [PERSON] (замовник) укладено договір надання послуг (а.с. 5-8). За умовами вказаного договору замовник передає виконавцю ексклюзивні права (права на проведення переговорів з третіми особами в інтересах замовника, які виникають з питань укладення основного договору щодо вказаного в п. 2.1. договору нерухомого майна та надані замовником виключно виконавцеві та протягом дії договору не можуть бути надані іншим особам на території України (п. 1.1.1. договору) щодо: продажу квартири (надалі - Об`єкт), який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , двокімнатна квартира (п. 2.1. договору). Сторони договору досягли взаємної згоди щодо початкової вартості Об`єкта, яка буде оголошуватися виконавцем при проведенні переговорів з третіми особами, у тому числі в засобах масової інформації - 155 000,00 доларів США, рекомендована виконавцем стартова ціна за Об`єкт - 150 000,00 доларів США (п. п. 2.5., 2.6. договору). Згідно із п. 2.7 договору сторонами досягнуто взаємної згоди про те, що у випадку укладення Основного договору замовником і третьою особою під час дії договору виконавець має беззаперечне право на отримання винагороди в розмірі, передбаченому п. 4.2 договору. Пунктами 3.1, 3.2, 3.3, 3.4 договору передбачені права та обов`язки виконавця та замовника. Згідно п. 4.1. договору з дня підписання замовником і третьою особою основного договору виконавець вважається таким, що належним чином виконав свої зобов`язання за договором та має беззаперечне право на отримання винагороди. Пунктом 4.2 договору передбачено, що розмір винагороди виконавця за договором становить 5 000,00 доларів США від кінцевої ціни продажу об`єкту. Зазначені грошові кошти замовник зобов`язується сплатити на вказаний виконавцем рахунок протягом 3 банківських днів, наступних за днем підписання основного договору. Відповідно до пункту 6.1 договору, договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 10.05.2021 року, або остаточного продажу Об`єкту. Договір вважається автоматично продовженим на той самий строк на тих самих умовах, якщо жодна зі сторін не заявить про намір його змінити або розірвання не менше як за 30 календарних днів до закінчення строку дії договору. У випадку невиконання або неналежного виконання замовником взятих на себе за договором зобов`язань щодо оплати послуг виконавця, договір діє до повного розрахунку замовника з виконавцем. Договір може бути розірваний достроково за взаємною згодою сторін, про що сторонами підписується додаткова угода про розірвання договору; за ініціативою будь-якої сторони у випадках невиконання однією із сторін умов договору у порядку, визначеному чинним законодавством України; в інших випадках, визначених чинним законодавством України (п. 6.2. договору). У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору протягом десяти днів до закінчення строку його дії, він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах (п. 6.3. договору). Зазначений договір підписано [PERSON] як замовником та ФОП [PERSON] як виконавцем. Презумпція правомірності договору надання послуг від 09.03.2021 року, відповідачем доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не спростована. Відповідно до договору купівлі-продажу від 07.07.2021 року [PERSON] (продавець) передав, а [PERSON] (покупець) прийняла у власність належну продавцю на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . Продаж квартири вчинено за 1 099 285,00 грн. (а.с. 9-10). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 264832898 від 07.07.2021 року квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер: 1567, виданий 07.07.2021 року ПН КМНО Бердес М.О.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 59153375 від 07.07.2021 року, ПН КМНО Бердес М.О. (а.с. 11). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Частиною 1 ст. 903 ЦК України визначено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У листі Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 27.09.2012 року № 10-1390/0/4-12 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов`язань, що виникають із договорів та інших правочинів», зазначено, що за змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за надані послуги, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з положеннями ст. ст. 526, 530, 611 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства у встановлений строк (термін), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що договір про надання послуг від 09.03.2021 року є розірваним з 08.06.2021 року, на що були направлені його дії, зокрема, вказівка у переписці з позивачем «Спасибо, снимаем», що означає зняття квартири з продажу та припинення договору, а також подання заяви про припинення договору на зустрічі з позивачем. Разом з тим, судом критично оцінюється вказане твердження відповідача з огляду на його недоведеність доказами в розріз положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Крім того, п. п. 6.1.-6.3. укладеного між сторонами договору про надання послуг, презумпція правомірності якого відповідачем доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України також не спростована, визначено процедури пролонгації та розірвання договору, дотримання яких чи вчинення дій на виконання яких з боку відповідача матеріали справи не містять. При цьому, у суду відсутні відомості щодо оскарження вказаної угоди, відсутня інформація про незгоду відповідача з наданими послугами чи виконанням позивачем своїх зобов`язань за договором. Посилання відповідача на те, що ним самостійно було знайдено покупця, судом також не приймаються до уваги з огляду на їх недоведеність належними та допустимими доказами. Тому, суд надходить до висновку про те, що зареєстрований договір купівлі-продажу квартири від 07.07.2021 року між [PERSON] та [PERSON] , був укладений у строк дії договору про надання послуг від 09.03.2021 року. Отже, оскільки укладення договору купівлі-продажу квартири відбулось 07.07.2021 року, тобто в межах строку дії договору про надання послуг від 09.03.2021 року, то суд вважає що послуги, надані за договором, підлягають оплаті. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Як встановлено п. 4.2. договору про надання послуг від 09.03.2021 року розмір винагороди виконавця за договором становить 5 000,00 доларів США від кінцевої ціни продажу об`єкту. Зазначені грошові кошти замовник зобов`язується сплатити на вказаний виконавцем рахунок протягом 3 банківських днів, наступних за днем підписання основного договору. З урахуванням того, що основний договір укладено 07.07.2021 року, виходячи з п. 4.2. договору про надання послуг від 09.03.2021 року та положень ст. 533 ЦК України, суд вважає, що вірним буде визначення дати платежу за договором про надання послуг від 09.03.2021 року 12.07.2021 року, а не як вказано позивачем - станом на день звернення до суду - 06.08.2021 року (дата позовної заяви). Згідно курсу НБУ на 12.07.2021 року долар США - 27,3234 грн. (Урядовий кур`єр №132 (7000). Тобто, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 136 617,00 грн. Однак, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, суд виходить з розрахунку, здійсненого позивачем - 134 697,50 грн. В той же час вбачається з матеріалів справи, що зазначено відповідачем та не заперечувалось позивачем, що [PERSON] було сплачено на користь ФОП [PERSON] 3 200,00 грн. з визначенням призначення платежу: «Розрахунок згідно Договору б/н від 09.03.2021 року» (а.с. 100). Заперечуючи проти вказаного платежу, позивач вказував, що це оплата за додаткові рекламні послуги, направлені на продаж квартири, шляхом їх оплати в рамках договору надання послуг. Разом з тим, надання таких додаткових послуг позивачем не доведено, умовами договору від 09.03.2021 року останні не передбачені. Тому суд критично оцінює вказані твердження позивача, та вважає, що є всі підстави вважати, що платіж на суму 3 200,00 грн. був здійснений на виконання умов договору про надання послуг від 09.03.2021 року, а тому вказана сума має бути вирахувана із загальної суми, яка підлягає стягненню з відповідача. Тому, суд надходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в сумі 131 497,50 грн. (134 697,50 грн. - 3 200,00 грн.). Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1 342,33 грн. Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268) (рішення від 23.01.2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України»). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02.12.2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12.02.2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17.02.2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15.06.2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01.09.2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21). Указана судова практика є незмінною та існує на час вирішення вказаного процесуального питання судом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Отже, у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України). Тобто саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідний правовий висновок викладений у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 751/3840/15-ц, провадження № 14-280цс18, викладено правовий висновок про те, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У постанові Верховного Суду від 22.12.2018 року у справі № 826/856/18, провадження № К/9901/57401/18, викладено правовий висновок про те, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Додаткова постанова Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18 містить висновок про те, що відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Звертаючись до суду із позовом ФОП [PERSON] вказала понесені нею витрати на правничу допомогу в розмірі 16 500,00 грн., на підтвердження чого надала договір № 1770721 про надання правничої допомоги від 19.07.2021 року, яким визначено, що юридична допомога оплачується в гривнях відповідно до додаткової угоди до даного договору (п. 4.1.); додаткову угоду № 1 до Договору № 1770721 про надання правничої допомоги від 19.07.2021 року, якою визначено розмір правничої допомоги як 16 500,00 грн. в кожній судовій інстанції; рахунок на оплату № 384 від 19.07.2021 року; акт наданих послуг № 384 від 19.07.2021 року та квитанцію № 33618273 від 20.07.2021 року на суму 16 500,00 грн. (а.с. 58-65). Із встановлених судом обставин справи вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу, заявлені до стягнення позивачем, пов`язані з розглядом справи в суді, є обґрунтованими, тобто підтвердженими належними доказами. Тому, суд дійшов висновку про те, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 16 500,00 грн. є реальними, підтвердженими матеріалами справи, є визначеним та сплаченим позивачем відповідно до умов договору, через що витрати позивача на професійну правничу (правову) допомогу підтверджені належними та допустимими доказами, а тому підлягають відшкодуванню. Разом з тим, виходячи з того, що позов судом задовольняється частково, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 16 108,07 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial