Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, уточнивши який, просила суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 4000,00 гривень. Позов обґрунтований такими обставинами. З моменту створення в 2015 році Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Весна-Новоселів 53» (далі - ОСББ «Весна-Новоселів 53») [PERSON] займала посаду голови ОСББ «Весна-Новоселів 53». 11 грудня 2016 року з порушенням вимог закону відбулися зібрання загальних зборів ОСББ «Весна-Новоселів 53», на яких було прийнято рішення про зміну керівника ОСББ «Весна-Новоселів 53». Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 березня 2019 року у справі №521/5738/17, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року було визнано недійсним рішення загальних зборівОСББ «Весна-Новоселів 53», оформлене протоколом від 11 грудня 2016 року. Позивач вказує, що рішенням Господарського суду Одеської області від 27 жовтня 2020 року у справі №916/178/20, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14 квітня 2021 року вона була поновлена на посаді голови правління ОСББ «Весна-Новоселів 53» з 21 грудня 2016 року. Вказує, що до апеляційної скарги голови правління ОСББ «Весна-Новоселів 53» [PERSON]. на рішення Господарського суду Одеської області від 27 жовтня 2020 року по справі №916/178/20 за позовом [PERSON] до ОСББ «Весна-Новоселів 53», приватного нотаріуса Алексєєвої О.О., були надані його письмові Пояснення від 29 січня 2021 року, які були підтримані відповідачем у даній справі - [PERSON] [PERSON] стверджує, що в обґрунтування даних Пояснень [PERSON] посилається на обставини, які вже досліджувались у справах №521/5738/17 та №916/178/20, та їм була надана правова оцінка. Вважає, що діями [PERSON] , яка свідомо поширює неправдиві відомості, що порочать її честь, гідність і ділову репутацію, а також надання останньою непристойної оцінки її роботи, поведінки і особистості у формі, яка суперечить формі спілкування між людьми, їй була спричинена моральна шкода яку вона оцінює в 4000,00 гривень. [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки не повідомила. Під час розгляду справи позов підтримала та просила його задовольнити. [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилась, подала до суду клопотання, в якому просила судове засідання провести у її відсутність. 21 грудня 2021 року відповідачем було подано відзив, в якому підтвердила факт підписання нею документа Пояснень, доданого до апеляційної скарги в Південно-західний апеляційний господарський суду. Разом із цим, заперечувала щодо задоволення позову, оскільки підписуючи даний документ була проінформована про те, що це є письмовими поясненнями голови правління ОСББ [PERSON] для адвоката Пилаєвої В.В., тому вважала, що даний документ є адвокатською таємницею та не підлягає розголошенню. Зазначила, що факт сприйняття позивачем суб`єктивних суджень як таких, що принижують її честь, гідність та ділову репутацію не дає права на відшкодування шкоди, оскільки факт порушення її прав зі сторони відповідача - відсутній. Крім того вказала, що відсутній взаємозв`язок між підписанням нею Пояснень та станом здоров`я позивача, зокрема не доведено як саме погіршився її стан здоров`я, та чи дійсно таке погіршення стало насідком викладених у Поясненні обставин. Крім того зазначила, що у вересні 2015 року, як і більшість мешканців будинку, проголосувала за створення ОСББ «Весна-Новоселів 53» та обрання Головою позивача, комунальні послуги сплачувала регулярно та вчасно, ніколи не значилась у списках боржників, ніколи не спілкувалась з позивачем та не знайома з нею особисто, а тому жодних мотивів помсти та наклепу на позивача не мала і не має. Під час розгляду справи заперечувала щодо задоволення позову в повному обсязі. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне. Встановлено, що ОСББ «Весна-Новоселів 53» є юридичною особою та дії на підставі Статуту, затвердженого рішенням установчих зборів, оформленим протоколом №1 від 13 вересня 2015 року. Судом встановлено, що на підставі рішення установчих зборів співвласників ОСББ «Весна-Новоселів 53», оформленим протоколом №1 від 13 вересня 2015 року [PERSON] була обрана головою правління ОСББ «Весна-Новоселів 53». З матеріалів справи вбачається, що 11 грудня 2016 року на загальних зборів ОСББ «Весна-Новоселів 53» було прийнято рішення, яке оформлено протоколом б/н від 11 грудня 2016 року про зміну керівника ОСББ «Весна-Новоселів 53» [PERSON] . Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 березня 2019 року по справі №521/5738/17, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року визнано недійсним рішення загальних зборів ОСББ «Весна-Новоселів 53», оформлене протоколом від 11 грудня 2016 року. Рішенням Господарського суду Одеської області від 27 жовтня 2020 року по справі №916/178/20, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14 квітня 2021 року [PERSON] з 21 грудня 2016 року була поновлена на посаді голови правління ОСББ «Весна-Новоселів 53». Зі змісту позовної заяви вбачається, що до апеляційної скарги голови правління ОСББ «Весна-Новоселів 53» [PERSON]. по справі №916/178/20, були надані його письмові пояснення від 29 січня 2021 року, відібрані адвокатом Пилаєвою В.В. та підписаними мешканцами багатоквартирного будинку, розташованого по [ADDRESS] , у тому числі і відповідачем, в яких, як вважає позивач, відповідач посилається на обставини, які вже досліджувались в суді при розгляді інших справ та їм була надана правова оцінка. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] у своїх письмових Поясненнях від 29 січня 2021 року зазначав, що « [PERSON] , яка була на посаді голови правління ОСББ «Весна-Новоселів 53» з 2015 року по 2016 рік не виконувала свої обов`язки голови правління ОСББ, а саме грошові кошти в розмірі 31065,92 грн., які були зібрані з власників квартир та були перераховані на Громадську спілку «Житлова іноваційно-впроваджувальна ассоціація захисту, підтримки та розвитку Української нації» «Новий світ» ЄДРПОУ 40640872, яка була зареєстрована без рішення загальних зборів. Засновником став [PERSON] , який є співмешканцем і цивільним чоловіком [PERSON] . [PERSON] ніяких пояснень мешканцям будинку не надавала, інформації куди поділися ці 31065,92 грн., які були переведені на Громадську спілку «Житлова іноваційно-впроваджувальна ассоціація захисту, підтримки та розвитку Української нації» «Новий світ», немає. Були звернення до поліції щодо факту розтрати [PERSON] грошових коштів на суму 31065,92 грн., що належать членам ОСББ «Весна-Новоселів 53». Неодноразово [PERSON] вводила в оману всіх мешканців будинку, дурила їх, що вона і зараз робить не тільки з ними, й в суді надає недійсну інформацію. Вводячи в оману мешканців будинку, [PERSON] не дочекавшись законної передачі будинку з балансу КП ЖКС «Черьомушки» на баланс ОСББ «Весна-Новоселів 53», вимагала сплачувати внески на утримання будинку та прибудинкової території саме за рахунок ОСББ, хоча за фактом, обслуговування будинку забезпечувало саме КП ЖКС «Черьомушки». В підсумку, КП ЖКС «Черьомушки» пред`явив претензії до обманутих [PERSON] мешканців (а на деяких навіть були подані позови до суду), та останнім довелося сплачувати ці гроші вдруге, тепер вже на рахунок комунального підприємства (квитанції на оплату комунальних послуг з дописом [PERSON] та мокрою печаткою ОСББ«Весна-Новоселів 53», та номери судових справ додаються). Загальні збори співвласників, які проводились під орудою цих громадян постійно закінчувались скандалами та приниженням власників, які не побоялись задати незручні питання до [PERSON] та [PERSON] . Одного разу, коли [PERSON] та [PERSON] попросили надати документи, що стосується діяльності ОСББ, у останніх не витримали нерви, та [PERSON] вдарив по обличчю одного зі співвласників будинку (номер справи у судовому реєстрі 521/21539/16-п). Отсанньою краплею для мешканців будинку, що і произвело до переобрання [PERSON] з посади Голови правління ОСББ «Весна-Новоселів 53» стало невиконання нею законних вимог ревізійної комісії згідно діючого законодавства та Статуту надати для перевірки документи, що стосуються фінансово-господарської діяльності ОСББ. Замість того, щоб передати документи, [PERSON] оголосила про рішення правління розпустити ревізійну комісію, хоча це право належить до виключної компетенції Загальних зборів співвласників. А вже після проведення зборів 11 грудня 2016 року, коли [PERSON] дізналась про те, що більшисть співвласників висловили їй недовіру, категорічно відмовилась передавати усі необхідні для повноцінного функціонування ОСББ документи. Пізніше, щоб піти від відповідальності, вона напи сала заяву у правоохоронні органи, що зберігала документацію у подвалі, та мовляв хтось її звідки викрав. Хоча за словами свідків, що бували в неї вдома, усю документацію вона зберігала саме у своїй квартирі. Всі мешканці нашого будинку не хочуть, щоб вона була головою ОСББ. Тому її зняли з посади голови ОСББ на законних підставах. [PERSON] постійно був присутній на всіх засіданнях зборів мешканців ОСББ. Всю цю інформацію можуть підтвердити мешканці нашого будику. Вказаних мешканців знаю як освічених, ввічливих, доброзичливих, порядних привітливих, відкритті серцем та душею громадян, які є різними за віком, але проживають у злагоді та мирі між собою та сусідами». Встановлено, що дані пояснення також підписані мешканцями будинку, у тому числі і відповідачем [PERSON] , яка як вважає суд не надавала до суду дані пояснення, оскільки не була стороною у справі №916/178/20 за позовом [PERSON] до ОСББ «Весна-Новоселів 53», приватного нотаріуса Алексєєвої О.О. про скасування реєстраційної дії та зобов`язання вчинити певні дії. Суд зазначає, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Главою 20 Книги другої Цивільного кодексу України, тому при ухваленні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд відповідно до ст. 13 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Позов про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. В силу ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності, дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 81 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Тлумачення ст. 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (частина перша статті 1 Закону України Законом України «Про звернення громадян»). У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 752/5766/16-ц (провадження № 61-9541св19) зазначено, що у разі, якщо особа звертається до юридичної особи із зверненням про проведення перевірки певних обставин і в якому міститься та чи інша інформація, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою права, передбаченого Законом України «Про звернення громадян», а не поширення недостовірної інформації. Суд вважає, що обставини, на які посилається позивач, не можуть вважатись поширенням інформації, як обов`язковий елемент юридичного складу правопорушення, для складу якого є необхідним наявність сукупності обставин, що може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації особи. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частиною 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка, дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів(вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже, головною ознакою того, чи певне висловлювання є оціночним судженням чи фактом, є наявність фактичних даних, на які може таке поняття вказувати, а не тільки наявність визначення такого поняття в законодавстві. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] у своїх письмових поясненнях надав власну оцінку діям [PERSON] , тобто висловив суб`єктивні оціночні судження з приводу дій позивача, як колишнього голови правління ОСББ, які в силу вимог закону, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Дані судження також підтримали мешканці будинку, у тому числі [PERSON] , шляхом проставлення під письмовими Поясненнями свого підпису. Суд вважає, що твердження позивача про те, що підписанням пояснень [PERSON] від 29 січня 2021 року, відповідач свідомо поширіла неправдиві відомості, які порочать її честь, гідність та ділову репутацію не знайшли свого підтвердження, оскільки обставини, на які посилається [PERSON] в своїх поясненнях, як зазначала позивач були предметом судового розгляду. Крім того, дані пояснення були відібрані адвокатом Пилаєвою В.В., відповідно до вимог ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і підпис відповідача разом з іншими мешканцями будинку свідчать тільки про підтримання деяких обставин, які за їх думкою мали місце. З огляду на норми матеріального права та встановленні обставини справи, щодо поширення [PERSON] інформації суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивач не довела факту поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Суд вважає, що відповідач вправі висловлювати критику, суб`єктивно оцінювати дії та вчинки позивача, як голови правління, тому висловлювання [PERSON] у контексті вільної полеміки щодо проблеми яка виникла у зв`язку з виконанням [PERSON] обов`язків голови правління ОСББ, не містить фактичних даних, а є його оціночним судженням щодо цих подій та явищ, які підтримали мешканці будинку, у тому числі і [PERSON] . Факт сприйняття позивачем суб`єктивних суджень, як таких, що принижують її честь, гідність та ділову репутацію не дає права на відшкодування шкоди, оскільки відсутній факт порушення її прав з боку відповідача. Верховний суд в постанові від 20 травня 2019 року у справі № 591/7099/16-ц зазначав, що оціночні судження, які не містять фактичних даних, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, наддавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. Право на компенсацію моральної шкоди - це можливість людини, якій заподіяно таку шкоду внаслідок порушення її загально-соціальних (природних) прав чи свобод, вимагати від порушника його обов`язку вчинити певні дії, спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів та процесів, викликаних (внаслідок цього порушення) приниженням оцінки її гідності, а також її можливості звернутися, в разі потреби, до компетентних національних чи міжнародних органів по примусове забезпечення виконання зазначеного обов`язку. Виходячи з роз`яснень викладених в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року (зі змінами внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25 травня 2001року) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed