Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

06 листопада 2014 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів його доходу, щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до повноліття дітей. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що з 15.07.2011 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей в добровільному порядку не надає, тому вона змушена була звернутися до суду із зазначеним позовом. 21 липня 2022 року ухвалою суду було скасовано заочне рішення суду від 08.12.2014 року та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала з тих же підстав та наполягала на стягненні аліментів починаючи з дня подачі позову до суду, тобто з 06.11.2014 року посилаючись на те, що відповідач із зазначеного часу добровільно матеріальної допомоги в необхідному обсязі на утримання дітей не надає, оскільки офіційно працевлаштований не був, проходив лікування та витрачав кошти на свої потреби. В судовому засіданні представник позивача адвокат Храмов М.П. позов [PERSON] підтримав та просив його задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Ліфшиць З.О. повідомила, що відповідач визнає вимоги про стягнення з нього аліментів на утримання дітей, але оспорює час, з якого слід починати стягнення аліментів, посилаючись на те, що він проживав спільно із сім`єю до 01.03.2022 року, тому вважає, що аліменти слід стягувати починаючи із зазначеного періоду часу. Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Загальними засадами диспозитивності цивільного судочинства, встановленими ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Судом встановлено,\~що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.07.2011 року (а.с.5) по 05.07.2022 року (а.с.69). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: : доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.4) та сина [PERSON] , [INFO] (а.с.82), в свідоцтві про народження яких батьком зазначений відповідач. Позивачка разом з дітьми зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.83); згідно паспорту громадянина України відповідач з 11.12.2012 року також зареєстрований за вказаною адресою (а.с.8). Згідно Акту від 14.07.2022 року (а.с.50) відповідач до 01.03.2022 року постійно проживав за місцем реєстрації, за адресою: [ADDRESS] , що сторонами не оспорюється. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За змістом статей150,180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з положеннями статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. 2. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Отже, враховуючи, що утримання дітей є обов`язком обох батьків, що відповідачем не оспорюється, з метою забезпечення найкращих інтересів доньки та сина сторін, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини доходів відповідача, з урахуванням вимог закону про мінімальний розмір аліментів на утримання дітей. Положенням ст. 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу\~із дня подання такої заяви. За таких підстав, враховуючи, що позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом 06.11.2014 року та відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, доводів позивачки, що саме з наведеного нею часу, він не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, суд задовольняє позовні вимоги та у відповідності до ст. 191 СК України стягує з відповідача аліменти на утримання дітей в наведеному розмірі саме з 06.11.2014 року, але враховуючи наявність змін в чинному законодавстві щодо мінімального розміру аліментів, слід встановити мінімальний розмір аліментів визначений вимогами чинного законодавства на вказаний період, тобто з 06.11.2014 року не менше 30%, а з 08.07.2017 року, тобто з дня набрання чинності Законом України № 2037-VІІІ від 17.05.2017 року, не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому твердження представника відповідача про те, що відповідач приймав участь в утриманні дітей до 01.03.2022 року бо проживав до зазначеного часу разом із сім`єю (а.с.50), суд до уваги не приймає оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки в матеріалах справи відсутні докази наявності у відповідача в період часу 06.11.2014 року доходу, з якого він мав би утримувати дітей; факт спільної поїздки сім`ї на відпочинок за кордон у вересні 2021 року, не доводить такі твердження відповідача, бо ним не доведено, що вартість вказаної поїздки була сплачена відповідачем; Посилання представника відповідача на ту обставину, що позивачка передала виконавчий лист про стягнення аліментів для виконання тільки в квітні 2022 року, не може бути розцінено судом як доказ того, що відповідач виконував свій обов`язок по утриманню дітей, оскільки сам по собі не містить таких відомостей, а інші докази, які б свідчили про це, в матеріалах справи відсутні; натомість позивачкою надані докази, що в зазначений період часу вона була працевлаштована та відповідно мала дохід та мала заборгованість по комунальним платежам, а також надала копії листів відповідача, з яких вбачається, що в листопаді 2014 року він проживав окремо від сім`ї. За таких підстав позов підлягає задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. З огляду на вищевикладене,

Outcome: approved