Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. До Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно у якій позивач просить суд: - визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , право власності на спадкове майно, а саме на житловий будинок під [ADDRESS] , що в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», житловою площею 53,4 кв.м., загальною площею 76,7 кв.м., літньої кухні літ. «Б», споруди №1-4. Обґрунтовуючи позов зазначає, що [INFO] помер чоловік позивачки - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] виданим 14.01.1989 року Білгород-Дністровським міськвідділом РАГС Одеської області, актовий запис за №17. Після смерті чоловіка відкрилась спадщина на житловий будинок під [ADDRESS] , що в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», житловою площею 53,4 кв.м., загальною площею 76,7 кв.м., літньої кухні літ. «Б», споруди №1-4, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку посвідченого 22.03.1977 року нотаріусом Білгород -Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Дороховою М.С., реєстровано в реєстрі за №2-255. З 31.03.1980 року та до дня смерті спадкодавця [PERSON] , а саме до [INFO] , позивач разом зі своїм чоловіком, були зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками виданими 26.05.2021 року КП «ЖЕО-1» м. Білгород-Дністровський Одеської області. Після смерті чоловік позивачка [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим будинком, оплачує кошти за комунальні послуги, користується предметами домашнього побуту, меблями, прийняла на зберігання свідоцтво про смерть та інші документи чоловіка, сплачує податки, проводила поточний ремонт вказаного будинку. Позивачка вказує, що звернулася до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Холудєєвої С.М. заяву про прийняття спадщини за законом, однак нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва на спадщину у зв`язку з тим, що перевіркою наявності заповітів за заповідачем, було виявлено, що серед заповітів складених [PERSON] , виявився заповіт, що посвідчений та зберігається у Веселотарасівській сільській раді Лутугинського району Луганської області (тимчасово окупована територія України) та ідентифікувати заповідача за вказаним заповітом не є можливим. Таким чином позивачка є спадкоємцем першої черги до майна померлого [PERSON] . Іншими спадкоємцями першої черги на спадщину є відповідачі по справі - донька померлого, [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , які не зверталися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, тобто вони вважається такими, що не прийняли спадщину після померлого батька. На підставі наведеного позивач просить задовольнити позов. Процесуальні дії. Ухвалою суду від 13 квітня 2022 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 11 травня 2022 року витребувано від приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Холудєєвої С.М. копію спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] . 19.05.2021 року до суду надійшла засвідчена копія спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] . 14.06.202 року адвокат Холудєєв Б.Є., який діє в інтересах позивача [PERSON] , подав клопотання про залучення у якості співвідповідача у справі [PERSON] , який є сином спадкодавця. Ухвалою суду від 01.08.2022 року залучено у якості співвідповідача у справі [PERSON] , який є сином спадкодавця, закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання 19.09.2022 року сторони не з`явились. Позивач в судове засідання не з`явилася. Адвокат Холудєєв Б.Є., який діє в інтересах позивача [PERSON] , подав заяву у якій просить справу розглядати у його відсутність та відсутність відповідача. Відповідач [PERSON] , 01.08.2022 року подала до суду заяву у якій просить справу розглядати без її участі, вказує також, що не заперечує проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] , 01.08.2022 року подав до суду заяву у якій просить справу розглядати без його участі, вказує також, що не заперечує проти задоволення позову. У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню с заступних підстав. Фактичні обставини справи встановлені судом. Судом встановлено, що [INFO] помер чоловік позивачки - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] виданим 14.01.1989 року Білгород-Дністровським міськвідділом РАГС Одеської області, актовий запис за №17. Виходячи з положень статті 5 ЦК України, при вирішенні даної справи суд застосовує та керується нормами Цивільного Кодексу УСРС в редакції 1963 року, оскільки спадщина на спірне майно відкрилась до 2004 року. Факт того, що спадкодавець був чоловіком позивачки підтверджується відповідним свідоцтвом про одруження [NUMBER] , виданим 17.12.1971 року Соколовською селищною радою м. Магадан РФ, актовий запис за №76. Після смерті чоловіка відкрилась спадщина на житловий будинок під [ADDRESS] , що в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», житловою площею 53,4 кв.м., загальною площею 76,7 кв.м., літньої кухні літ. «Б», споруди №1-4. Вказаний будинок за життя належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 22.03.1977 року нотаріусом Білгород -Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Дороховою М.С., реєстровий №2-255. У встановленому законодавством порядку, яке діяло на той час, [PERSON] зареєстрував вказаний договір у виконавчому комітеті Білгород-Дністровської міської Ради народних депутатів, що підтверджується відповідною відміткою на самому договорі. За життя спадкодавець заповітів не залишав. З 31.03.1980 року та до дня смерті спадкодавця [PERSON] , а саме до [INFO] , позивач [PERSON] разом зі своїм чоловіком, були зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідними довідками, №№ 645,646, виданими 26.05.2021 року КП «ЖЕО-1» м. Білгород-Дністровський Одеської області. Таким чином позивач [PERSON] є такою, що фактично вступила в управління та володіння спадковим будинком З отриманих судом матеріалів, а саме із спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] , яка надійшла на адресу суду від приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Холудєєвої С.М. вбачається, що останньою заведена спадкова справа за заявою [PERSON] . Однак нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва на спадщину у зв`язку з тим, що перевіркою наявності заповітів за заповідачем, було виявлено, що серед заповітів складених [PERSON] , виявився заповіт, що посвідчений та зберігається у Веселотарасівській сільській раді Лутугинського району Луганської області (тимчасово окупована територія України) та ідентифікувати заповідача за вказаним заповітом не є можливим, оскільки у виявленому заповіті в заповіті відсутні дані заповідача, а саме дата народження, місце мешкання та реєстрації, реєстраційний номер облікової картки платника податку. Під час розгляду справи відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов [PERSON] визнали. Таким чином під час розгляду справи інших спадкоємців, які б вчинили дії, що свідчать про прийняття спадщини або мають право на обов`язкову частку у спадщині, під час розгляду справи судом не встановлено. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР. Виходячи з положень статті 5 ЦК України, при вирішенні даної справи суд застосовує та керується нормами Цивільного Кодексу УСРС в редакції 1963 року, оскільки спадщина на спірне майно відкрилась до 2004 року. Згідно з п.4.15 Глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусам України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до ст. 524 ЦК України в редакції закону 1963 року, що був чинний на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 529 ЦК України в редакції закону 1963 року, що був чинний на час відкриття спадщини, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст. 548 ЦК України в редакції закону 1963 року, що був чинний на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК України в редакції закону 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. У пункті 23 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва на спадщину у зв`язку з тим, що перевіркою наявності заповітів за заповідачем, було виявлено, що серед заповітів складених [PERSON] , виявився заповіт, що посвідчений та зберігається у Веселотарасівській сільській раді Лутугинського району Луганської області (тимчасово окупована територія України) та ідентифікувати заповідача за вказаним заповітом не є можливим. Також суд встановив, що право власності на такий житловий будинок було зареєстровано у встановленому законом порядку. Оскільки вищевказаний купівлі-продажу житлового будинку посвідченого 22.03.1977 року нотаріусом Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Дороховою М.С., реєстрований в реєстрі за №2-255, укладався в 1977 році, то на момент виникнення цих правовідносин діяв Цивільний кодекс Української РСР в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Частина 2 даної статті передбачає, що договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Дана вимога законодавства була виконана спадкодавцем [PERSON] . Договір купівлі-продажу було зареєстровано у виконавчому комітеті Білгород-Дністровської міської Ради народних депутатів, що підтверджується відповідною відміткою на самому договорі. 28 травня 2020 року Верховний Суд України в своїй постанові по справі № 910/7164/19 виклав наступну правову позицію з приводу захисту цивільних прав. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право) (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06.06.2018 по справі №597/1070/15-ц). Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності отримується в порядку, визначеному законом. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії», було зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Відтак, суд дійшов до висновку, що позивачка, як спадкоємець першої черги померлого [PERSON] обґрунтовано просить суд визнати за нею право власності на спадкове майно. Інших спадкоємців, які б вчинили дії, що свідчать про прийняття спадщини або мають право на обов`язкову частку у спадщині, не має. За таких обставин справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що спрямовані на реальний захист прав та інтересів спадкоємця при оформленні своїх спадкових прав, так як інший правовий механізм оформлення таких прав у неї відсутній. Висновки за результатами розгляду справи Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, та приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] про визнання права на власності на житловий будинок під [ADDRESS] , підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що позивачка є спадкоємцем першої черги до померлого чоловіка, спадщину прийняла оскільки вступила у фактичне управління та володіння спадковим майном, до складу спадщини увійшов житловий будинок щодо якого нотаріусом відмовлено в оформленні спадщини. Інші спадкоємці першої черги - відповідачі по справі, позовні вимоги [PERSON] визнали.

Outcome: approved