Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

Позивач [PERSON] у вересні 2021 звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в загальній сумі 221 104,79 грн., з яких 26700 грн.- сума боргу за договором позики, 187 090,33 грн.- штраф за прострочення виконання грошового зобов`язання станом на 01.10.2021 р.( 35 місяців), 4977,29 грн.- інфляційні нарахування за період з 01.11.2018 р. по 01.10.2021 р. на суму заборгованості, 2337,17 грн.-3% річних. В обгрунтування позову [PERSON] зазначив, що 30.10.2018 р. знайома [PERSON] звернулась з проханням позичити їй 1000 доларів США до вечора того ж дня для термінової оплати медичних послуг, необхідних її дитині. Зазначену суму, як стверджує [PERSON] , він відкладав декілька років для протезування власних тазостегнових суглобів, про що відповідачу було відомо. [PERSON] переконала, що гроші поверне ввечері, для чого запропонувала у розписці передбачити сплату 20% суми боргу у разі несвоєчасного повернення коштів. Проте, свої зобов`язання відповідач не виконала, борг не повернула, в подальшому виїхала до Польщі на заробітки, а з лютого 2020 р. заблокувала контактний номер, що змусило позивача звернутися до суду із зазначеним позовом. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, просив їх задовольнити та стягнути суму боргу, розмір процентів, встановлених договором відповідно до ст. 625 ЦК України, у валюті позики-доларах, суму інфляції і 3 % річних у гривневому еквіваленті. Відповідач - [PERSON] , будучи повідомленою про час та місце розгляду справи згідно зі ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не з`явилась, правом на подання відзиву на позов не скористалась. При одночасному існуванні умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, приходить до наступного. 30.10.2018 р. між [PERSON] і [PERSON] договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 1000 доларів США та зобов`язався повернути борг до 30.10.2018 р. Факт отримання коштів підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Договором сторони визначили, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити за кожний прострочений місяць 20% від загальної суми залишку боргу додатково. Відповідач свої зобов`язання не виконав, грошові кошти у розмірі 1000 доларів США до 30.10.2018 р. не повернув. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За положеннями статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Позивач [PERSON] довів факт укладення договору позики від 30.10.2018 р., оскільки він містить безумовну умову - зобов`язання щодо повернення цих коштів. Виходячи з того, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику в сумі 1000 доларів США, не повернуті, враховуючи встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній договором. Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження повернення всіх коштів або її частини за вказаним договором позики та розпискою, що складена на виконання умов договору позики. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» , Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18., що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Як вбачається з позовної заяви [PERSON] просив, зокрема, стягнути заборгованість в іноземній валюті, доларах США,а також 20% за прострочення виконання грошового зобов`язання, зазначивши суми в еквіваленті, у гривнях.Між тим, в судовому засіданні позивач наполягав на стягненні за договором позики боргу та 20% у валюті, визначеній договором, а саме у розмірі 1000 доларів США та 7000 доларів США відповідно. Що стосується вимоги про стягнення за період з 01.11.2018 по 01.10.2021 р. ( 35 місяців) 20% у місяць від суми боргу у разі не повернення боргу до 30.10.2018 р., суд виходить з наступного. За приписами статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно змісту цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У договорі позики сторони погодили, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити усю суму боргу, а також додатково 20% за кожний прострочений місяць.Таким чином сторони встановили проценти за порушення грошового зобов`язання в розмірі 240% річних, що відповідає вимогам пункту 2 статті 625 ЦК України. Встановивши факт прострочення виконання грошових зобов`язань позичальником, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування ч.2 ст. 625 ЦК України та стягнення 20% на місяць або 240% річних від простроченої суми, що складає 7000 доларів США за період з 01.11.2018 р. по 01.10.2021 р.( 200 дол. США х 35 місяців). Позовні вимоги про стягнення з відповідача суми інфляції-4977,29 грн. і 3% річних від простроченої суми-2337,17 грн. не підлягають задоволенню, оскільки можливість індексації суми боргу розповсюджується тільки на зобов`язання у грошовій одиниці України, адже іноземна валюта індексації не підлягає. Одночасне стягнення за прострочення виконання зобов`язання 20% на місяць, які передбачені договором, а також 3 % річних є подвійною відповідальністю за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду. За правилами ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.Приймаючи до уваги, що [PERSON] звільнено від сплати судового збору, судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволеної частини вимог на користь держави. На підставі викладеного і

Outcome: partial