Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

Представник позивача - адвокат Петров Г.В., який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду 18.02.2021 з позовом до Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи. В обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначив наступне. [INFO] внаслідок скоєння терористичного акту в [ADDRESS] , внаслідок артилерійського обстрілу було знищено житловий будинок та вбито цивільного чоловіка позивача - [PERSON] , [INFO] . В зазначеному будинку разом із позивачем проживав та був зареєстровано [PERSON] . Факт реєстрації підтверджується відміткою в паспорті особи серії [NUMBER] . Позивач разом із громадянином [PERSON] познайомились у 1993 році, після чого почали проживати разом, вести спільне домогосподарство, приймали спільно рішення щодо грошових витрат, купувати необхідне майно для спільного користування, виховання дітей. Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу встановлено рішенням Дзержинського міського суду по справі № 225/6096/20 від 25 листопада 2020 року. [INFO], приблизно у денний час, [PERSON] разом з цивільним чоловіком [PERSON] знаходились у себе дома за адресою [ADDRESS] , потрапили під артилерійській обстріл. Декілька снарядів влучили в будинок. У результаті артилерійського обстрілу, [PERSON] отримав множинні осколкові поранення від яких помер на місці. Причиною смерті [PERSON] є шок, множинні осколкові поранення верхніх та нижніх кінцівок, що підтверджується Довідкою про причину смерті № 106/о № 28 від 02 лютого 2015 року, лікарським свідоцтвом про смерть № 28 від 02 лютого 2015 року, свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 03 лютого 2015 року. Тіло загиблого чоловіка позивача пролежало всю ніч, позивач знаходилася біля нього. Наступного дня, 01.02.2015, позивач домовилась з ритуальною службою і вони приїхали забрати тіло. Але як тільки вони під`їхали, почався новий обстріл, і всі були вимушені переховуватися у підвалі місцевих мешканців декілька годин. Наступного дня вивезли тіло чоловіка позивача для поховання. Через де якій час позивачу було видано свідоцтво про cмерть чоловіка. Оскільки жодних відомостей від правоохоронних органів щодо розслідування смерті чоловіка позивач не отримувала, був надіслано адвокатський запит до національної поліції, та отримано відповідь від 14.04.2020. Відповідно до відповіді головного управління національної поліції в Донецькій області вказано що по факту артилерійського обстрілу смт. Курдюмівка, яке мало місце 31.01.2015 до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.02.2015 за № 12015050220000180 внесено відомості з правовою кваліфікацією діяння за ч.3 ст. 258 КК України (терористичний акт, який призвів до загибелі людини). З матеріалів, та фактичних обставин вбачається, що внаслідок саме терористичного акту під час проведення антитерористичної операції на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя чоловіка позивача, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. (ратифікована Законом України № 475/75-ВР від 17.07,1997 р,, далі - Європейська Конвенція). Як наслідок позивачу заподіяно моральну шкоду. На підставі викладеного, представник позивача просить стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на користь [PERSON] за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду, заподіяну терористичним актом, що призвів до загибелі її чоловіка у розмірі 2006400 грн., шляхом стягнення з Державної казначейської служби України, судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою від 23.02.2021 було відкрите провадження у дійсній справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою від 15.04.2021 провадження у справі було зупинено до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №635/6172/17 за позовом громадянина до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи. 12.05.2022 Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову у справі №635/6172/17, провадженні № 14-167цс20. 12.07.2022 відновлено провадження у справі. 22.08.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначений розгляд справи по суті. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі. Представник відповідача - Держави України в особі Кабінету Міністрів України - Вірченко Ю.М. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, вважав їх необґрунтованими та безпідставними. 22.07.2022 через електронний суд представник відповідача - Держави України в особі Кабінету Міністрів України - Вірченко Ю.М. надав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Наголосив, що суд в цивільному процесі поза межами кримінального провадження не може встановлювати обставини здійснення кримінального правопорушення, зокрема терористичного акту. Представник відповідача зазначив, що позивач не надав суду доказів, які свідчать про загибель [PERSON] внаслідок терористичного акту 31.01.2015 на [ADDRESS] . Суду позивач надав лист Торецького відділення поліції в якому повідомляється про передачу кримінального провадження за фактом артилерійського обстрілу смт. Курдюмівка м. Дзержинська, яке мало місце 31.01.2015 до ГУ СБУ у Донецькій та Луганській областях та адвокатський запит до ГУ СБУ у Донецькій та Луганській областях. В позовній заяві відсутні свідчення про проведення слідчих (розшукових) дій, спрямовані на встановлення обставин вчинення терористичного акту. Позивач не надала суду будь-яких матеріальних чи процесуальних доказів, які б свідчили про загибель [PERSON] внаслідок терористичного акту 31.01.2015 на [ADDRESS] . Слід зазначити, що у позовній заяві відсутні експертне психологічне дослідження на підставі якого позивач вимагає стягнути моральну шкоду. Крім того, представником відповідача зазначено, що Держава Україна в особі Кабінету міністрів є неналежним відповідачем у справі. Крім того, на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшли пояснення до відзиву на позовну заяву, у яких зазначено, що відповідачів у справі позивачем визначено вірно. Крім того, предметом позовних вимог є відшкодування моральної шкоди, а не встановлення обставин, визначення кваліфікації та здійснення правосуддя у кримінальному провадженні. За таких обставин, представник позивача вважає відзиви, надані представниками відповідачів, є необгрунтованими та такими, що не відповідають обставинам даної справи. Представник відповідача - Державної казначейської служби України до судового засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі наданого ним раніше відзиву на позовну заяву. 26.03.2021 представником відповідача Державної казначейської служби України надано відзив №01-07-10/181, відповідно до якого заперечував щодо позовних вимог в повному обсязі. Зазначив, що Державна казначейська служба України жодних прав та інтересів позивача не порушувала, не вступала у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдала. Представник відповідача зазначає, що оскільки позивачем не наведено доводів і не надано жодних доказів на обґрунтування вимог щодо вини Державної казначейської служби України, то заявлені позовні вимоги є безпідставними і необґрунтованими, тому не підлягають задоволенню. Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, належно з`ясувавши дійсні обставини справи, надавши оцінку їх доводам і наданим ними доказам, приходить до наступних висновків. Як встановлено судом, [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 01.01.2004 року постійно проживала однією сім`єю, як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу, з громадянином України [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] по день його смерті [INFO] , що підтверджено копією рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 25.11.2020 у справі №225/6096/20 провадженні №2-о/225/466/2020. Крім того, відповідно до копії акту про фактичне проживання (непроживання) особи, складеного виконавчим органом Північної селищної ради № 02-29/1021 від 28.08.2020, за адресою: [ADDRESS] [PERSON] з 1993 року до 31.01.2015 спільно проживала з цивільним чоловіком [PERSON] , 1952 року народження, вели спільне господарство, виховували разом, а пізніше допомагали звідним дітям - сину та доньці [PERSON] , сину та доньці [PERSON] . Після смерті [PERSON] , [PERSON] здійснювала поховання чоловіка. Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дзержинського міського управління юстиції у Донецькій області від 03 лютого 2015 року, [PERSON] помер [INFO] у віці 62 років, про що 03 лютого 2015 року складний відповідний актовий запис №108. Відповідно до копії лікарського свідоцтва про смерть №28 від 02 лютого 2015 року, а також копії довідки про причину смерті №28 від 02 лютого 2015 року, [PERSON] помер [INFO] за адресою: [ADDRESS] (наразі м. Торецьк) Донецької області. Причина смерті: шок, ушкодження, внаслідок військових дій, множинні осколкові поранення верхніх та нижніх кінцівок. Відповідно до копії акту обстеження жилої будівлі за адресою: [ADDRESS] . Північне від 24 березня 2015 року, власником будівлі є [PERSON] . 31.01.2015 під час обстрілу шляхом влучення снаряду поблизу двору житлової домобудівлі ударною хвилею та осколками від снаряду були пошкоджені будинок та надвірні споруди. Висновком комісії було визнано, що житлова домобудівля придатна для проживання. Потрібне проведення ремонтно-відновлювальних робіт капітального характеру. За фактом артилерійського обстрілу смт. Курдюмівка смт. Північне м. Торецька Донецької області, яке мало місце 31.01.2015 року СВ Торецького ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.02.2015 року за № 12015050220000180 внесено відомості за ч. 3 ст. 258 КК України. 22.12.2015 року на підставі ст. 216 КПК України кримінальне провадження №12015050220000180 від 01.02.2015 року за ч. 3 ст. 258 КК України передано до ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях, і в провадженні СВ Торецького ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області не перебуває. Відповідно до листа №7-7/з/202/03-2020 від 14.04.2020 на адвокатський запит повідомлено, що до Торецького ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області звернення (заяви), пов`язані з пошкодженням будинку [ADDRESS] в наслідок артилерійського обстрілу за період з 31.01.201а по теперішній час, не надходили. Відповідно до копії медичних документів [PERSON] має захворювання , які виникли внаслідок пережитих подій 31.01.2015 та постійно проходить лікування. Щодо порушення державою права на життя, гарантованого статтею 2 Конвенції та статтею 27 Конституції України, суд зазначає наступне. Позивач заявила вимогу про стягнення з держави України у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої їй терористичним актом, що призвів до загибелі її чоловіка [PERSON] , посилаючись на те, що держава є відповідальною за порушення права на життя її чоловіка, гарантованого статтею 2 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 виклала правовий висновок, у якому зазначила, що на правовідносини стосовно відшкодування шкоди, завданої порушенням права на життя, поширюється положення статті 2 Конвенції. Однак, проблема у подібних справах полягає в тому, щоби встановити, чи перебував потерпілий під юрисдикцією держави України у сенсі статті 1 Конвенції, та чи порушила держава України певні свої обов`язки з тих, які випливають із указаної статті. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України). Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини (частини перша та друга статті 27 Конституції України). Під час проведення військових операцій необхідно постійно дбати про безпеку цивільного населення, цивільних осіб та цивільних об`єктів. Слід ужити усіх практично можливих заходів, щоб уникнути випадкової загибелі цивільного населення, поранення цивільних осіб та пошкоджень цивільних об`єктів або принаймні звести такі випадки до мінімуму (норма 15 дослідження Міжнародного Комітету Червоного Хреста «Звичаєве міжнародне гуманітарне право», яке є збіркою практики держав у сфері міжнародного гуманітарного права з метою виявлення норм, що набули характеру звичаєвих). Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення будь-якого з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави, але лише тоді, якщо є підстави стверджувати, що вона мала юрисдикцію, зокрема на відповідній частині її території. Право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя (речення перше та фрагмент речення другого частини першої статті 2 Конвенції). Самі по собі факти загибелі людей на підконтрольній державі території, тобто на тій, на якій вона здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції (зокрема у межах її кордонів у періоди проведення АТО, ООС), не означають автоматичне порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції. Тим більше не означає таке автоматичне порушення і загибель людей на території, яку держава у межах її кордонів із незалежних від неї причин не контролює (тобто на тій, на якій вона не здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції; див. mutatis mutandis рішення Великої Палати ЄСПЛ щодо прийнятності у справі «Україна проти Росії (щодо Криму)» (Ukraine v. russia (re Crimea)) від 16 грудня 2020 року, заяви № 20958/14 і 38334/18, § 303-352). Так само не є підставою для покладення на державу відповідальності за Конвенцією самі по собі факти порушення у межах кордонів України (зокрема і у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил) громадського порядку, миру, знищення чи пошкодження майна, створення загрози безпеці людей, у тому числі з боку осіб, які не діяли як агенти цієї держави. За статтею 2 Конвенції обов`язки держави полягають у такому: 1) негативний обов`язок - у тому, що державні органи та службові особи держави не можуть позбавляти людину життя за винятком ситуацій, коли таке позбавлення є абсолютно необхідним (випадки, за яких держава може застосувати летальну силу, перелічені у частині другій статті 2 Конвенції). Протиправне заподіяння державою в особі її органів влади та службових осіб смерті людині є порушенням зазначеного обов`язку; 2) позитивний обов`язок має два різновиди: - матеріальний, згідно з яким держава повинна встановити законодавчі положення, які би захищали життя людини, передбачити юридичну відповідальність за протиправне позбавлення людини життя, а також має вживати обґрунтовані заходи для запобігання неправомірному позбавленню життя, коли відомо чи має бути відомо про реальний і безпосередній ризик для життя конкретної людини або групи людей, зумовлений злочинними діями третіх осіб. Відповідальність за порушення останнього з наведених позитивних матеріальних обов`язків за статтею 2 Конвенції може настати, якщо держава: (а) володіла інформацією про те, що за певних обставин життя конкретної людини чи групи людей могло бути поставлене під загрозу (необхідно довести, що влада знала або мала знати про цю загрозу); (б) могла вжити заходи, які би усунули ризик для життя, але не вжила їх. ЄСПЛ тлумачить зазначений конвенційний обов`язок так, щоби не покладати на державні органи непосильний або надмірний тягар. Тому з погляду Конвенції не кожна передбачувана загроза для життя зобов`язує державні органи вживати конкретні заходи, спрямовані на запобігання її втіленню (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (Osman v. the United Kingdom), заява № 87/1997/871/1083, § 115, 116 і від 24 жовтня 2002 року у справі «Мастроматео проти Італії» (Mastromatteo v. Italy), заява № 37703/97, § 68); - процесуальний, згідно з яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Для того, щоби бути ефективним, розслідування має дозволити встановити та покарати осіб, відповідальних за порушення права на життя. Наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальною для оцінки належності виконання такого обов`язку. Обов`язковим для держави є вжиття заходів, спрямованих на встановлення та покарання винних (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 19 лютого 1998 року у справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), заява № 22729/93, § 86-87 і від 08 листопада 2005 року у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, § 176). Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, то порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків як негативного, так і позитивного матеріального чи позитивного процесуального - може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації (відшкодування). Остання може мати різні форми та розміри, що залежатимуть, зокрема, від виду конкретного порушення, вчинення якого державою за конкретних обставин необхідно встановити. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказувала на невиконання державою позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя чоловіка позивача та позитивного процесуального обов`язку, згідно з яким держава має забезпечити об`єктивне та ефективне розслідування факту посягання на людське життя незалежним органом. Щодо виконання державою позитивного матеріального обов`язку з гарантування права на життя чоловіка позивача, суд зазначає наступне. У позовній заяві [PERSON] стверджувала, що з огляду на факт загибелі її чоловіка внаслідок терористичного акту, держава Україна зобов`язана відшкодувати моральну шкоду, яка полягає у стражданнях, спричинених цією загибеллю, незабезпеченням державою права на життя чоловіка. Проте, як зазначено вище, згідно зі статтею 2 Конвенції держава не несе відповідальності за кожну загибель людини у межах її кордонів. Немає підстав вважати, що таку відповідальність за кожну загибель людини на державу поклали й інші акти чинного законодавства України. У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази). Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку Росії, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання РФ державою-агресором (далі - Звернення)). Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії Росії (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «;c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала Росію державою-агресором (абзац шостий Звернення). У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії Росії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення так званих «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви). 27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії РФ розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил РФ (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви). Наслідком збройної агресії РФ проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). Росія своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії РФ стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви). 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України - повномасштабне вторгнення агресора на Українську суверенну територію. У цей день Україна розірвала з РФ дипломатичні відносини. 02 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з постановою Верховної Ради України № 2188-IX). 27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Судом встановлено, що територія, на якій загинув чоловік позивача, зазнала обстрілу з боку незаконних збройних формувань під час збройної агресії РФ. Суд погоджується, що втрата позивачем чоловіка, який загинув за трагічних обставин, є непоправною та безперечно зумовлює сильні моральні і фізичні страждання для будь-якої жінки, яка втратила чоловіка. Проте, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, проблема такої справи полягає не в тому, чи страждала морально позивач, не в тому, як краще у грошовому еквіваленті оцінити ці її страждання, навіть не стільки у тому, який нормативний припис слід застосувати для присудження відповідного відшкодування, а в тому, чи має за заподіяні моральні страждання позивача нести відповідальність саме держава Україна. І якщо так, то за порушення якого саме обов`язку з гарантування права на життя така відповідальність має настати. Позивач не обґрунтовувала, що держава Україна могла вжити, але не вжила заходи, які б усунули ризик загибелі її чоловіка, що держава знала про можливість обстрілу смт. Курдюмівка Донецької області [INFO] незаконними збройними формуваннями у зв`язку зі збройною агресією з боку РФ і могла вжити, але не вжила заходи з попередження такого обстрілу та усунення ризику для життя чоловіка позивача. Отже, [PERSON] належним чином не обґрунтувала в чому полягає порушення державою Україною позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя її чоловіка. Загибель [PERSON] внаслідок обстрілу смт. Курдюмівка Донецької області з боку незаконних збройних формувань та виконання державою Україною позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя чоловіка позивача не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 419/3824/17. Суд зазначає, що об`єктивна необхідність і обов`язок держави реагувати на загрозу її суверенітету та незалежності, правам людини та громадянина, протидія таким загрозам на суверенній території держави викликали відповідне реагування з боку державних органів держави Україна у межах їх компетенції та покладених на них завдань. Крім того, суб`єктами боротьби з тероризмом на час загибелі чоловіка позивача, вживалися активні заходи з проведення АТО, що здійснювалися відповідно до Закону України «Про боротьбу з тероризмом», з дотриманням вимог законодавства України. Суд також ураховує, що силові дії Росії проти України тривають із лютого 2014 року, наслідком такої збройної агресії стала, у тому числі, окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях, у зв`язку із чим фактично з причин незалежних від органів досудового розслідування не видається можливим завершити усю сукупність необхідних заходів та процесуальних дій в ході досудового розслідування кримінального провадження № 12015050220000180. Отже, сам факт того, що досудове розслідування у кримінальному провадженні не було завершене на час звернення позивачки із позовом до суду та ухвалення судового рішення, не свідчить про надмірну тривалість кримінального провадження та порушення державою своїх зобов`язань, передбачених статтею 2 Конвенції. Стосовно посилання позовної заяви на висновки ЄСПЛ, сформульовані у рішеннях у справі «Айдер та інші проти Туреччини» та у справі «Аль-Скейні та інші проти Сполученого Королівства», суд звертає увагу на істотну відмінність обставин тих справи та справи, що переглядається. Суд звертає увагу, що у статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» було визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії, покладається на державу-агресора відповідно до принципів і норм міжнародного права. У частині п`ятій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» зазначено, що держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди (частина дев`ята статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). У постанові від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц Верховний Суд дійшов висновку, що держава-окупант, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи до держави Україна, Державної казначейської служби України не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed