Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

В лютому 2022 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, мотивуючи наступним. 13 травня 2016 року рішенням Гайсинського районного суду Винницької області по справі № 129/978/16-ц розірвано шлюб між нею, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження від 15.06.2017 серії [NUMBER] , видане Білоцерківським міськрайонним управлінням юстиції у Київській області, актовий запис № 50 від 13.01.2015. З початку 2016 року вона та [PERSON] проживають окремо, син проживає разом з нею. Протягом вищезазначеного часу батько дитини матеріальної допомоги на утримання сина не надає, досягнути домовленості щодо способу утримання дитини досягнути не вдалося. Згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2021 року по справі № 357/4147/21 з [PERSON] призначено стягнення аліментів на утримання дитини. Відповідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 25.01.2022 року № 7602, наданого старшим державним виконавцем Відділу держаної виконавчої служби у місті Біла Церква Білоцерківського району Київського Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Наталіч Н.О., у виконавчому провадженні № 66647121, сума заборгованості з квітня 2021 року по грудень 2021 року становить 13 500 (тринадцять тисяч п`ятсот гривень) 00 коп. Таким чином, навіть через примусове виконання рішення суду, батько дитини не виконує свій обов`язок щодо утримання дитини. Як характеризуючи дані щодо особи батька дитини може привести наступні факти. На початку 2017 року їй надійшла пропозиція щодо працевлаштування за кордоном. [PERSON] підписав заяву щодо надання згоди виїзду дитини за кордон на постійне місце проживання разом з нею, що засвідчено нотаріально. Однак її плани змінилися і від пропозиції щодо роботи за кордоном вона відмовилась та залишилась проживати в Україні. У 2020 році батько дитини надіслав їй примірник заяви про згоду на позбавлення його батьківських прав. Така форма заяви звісно не передбачена чинним законодавством України, та чи надавав він примірник такої заяви до будь-яких держаних органів їй не відомо. Їй відомо, що з 2016 року [PERSON] втратив право користування житловою площею, де був зареєстрований (рішення суду від 06.12.2016 справа №357/7736/16-ц) та притягувався до кримінальної відповідальності за кримінальним провадженням № 12-17110030003013 від 10.06.2017 р. за ст. 198 Кримінального кодексу України. З 2020 року де саме проживає батько дитини їй не відомо. На контакт з дитиною чи з нею він не виходить. Останнє відоме їй місце реєстрації проживання - [ADDRESS] . [PERSON] з моменту розірвання шлюбу, сина жодного разу не бачив, дитину не утримує, жодних подарунків чи матеріальної допомоги не надає, більш того, він жодного разу не зателефонував та не поцікавився сином. Дитина проживає з нею і знаходиться повністю на її утриманні. У місті Біла Церква вона має у приватній власності квартиру, але в зв`язку з працевлаштуванням у місті Києві, вони з дитиною проживають за адресою: [ADDRESS] . Її син, [PERSON] навчається у 1 класі приватного навчального закладу ТОВ «НВК «Фенікс», що знаходиться у місті Київ, вул. Героїв Дніпра, буд. 69. Відповідно характеристики, наданої від навчального закладу, дитина має позитивні характеристики, мати бере активну участь у житті сина в школі, приводить, забирає дитини, приділяє належну увагу навчанню та всебічному розвитку дитини, цікавиться її успіхами. Протягом навчання дитини, його батько - [PERSON] не відвідував школу, батьківські збори, особисто жодного разу не цікавився навчанням сина, адміністрація та вчитель особисто з батьком учня не знайомі. З 2016 року їх син знаходиться повністю на її утриманні. [PERSON] жодного разу не поцікавився їхнім сином, його здоров`ям та розвитком, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не піклується про її фізичний, моральний та духовний розвиток та не надає жодної матеріальної допомоги. Ухилення від виконання батьківських обов`язків - акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. [PERSON] не виявляв та не виявляє бажання для спілкування з сином, не проявляє до нього щонайменшої батьківської турботи. Таким чином, [PERSON] повністю ухиляється від обов`язків батька, у вихованні сина участі не приймав та не приймає, з 2016 року дитини жодного разу не відвідав, не турбується про сина, не спілкується з ним, не займається його вихованням, морально не підтримує, не цікавиться станом здоров`я, практично самоусунувся від його виховання, не виконує рішення суду щодо сплати аліментів на утримання сина. Просила суд позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно нашого сина [PERSON] , [INFO] ( а. с. 1-5 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2022 року ( а. с. 41 ) головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду. Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. 04 лютого 2022 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 45 ). 04 травня 2022 року здійснено повторний запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 46 ). 25 травня 2022 року за вх. № 15858 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 47 ). З отриманої відповіді вбачається, що [PERSON] , [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але зняти з реєстрації 19.01.2017 року за рішенням суду. Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача. Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України ( ч. 10 ст. 187 ЦПК України ). Ухвалою судді від 26 травня 2022 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 20.06.2022 року ( а. с. 48-50 ). Ухвалою суду від 20 червня 2022 року залучено в якості третьої особи виконавчий комітет Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області та зобов`язано надати до суду висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] ( а. с. 65-67 ). Ухвалою суду від 18 липня 2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.09.2022 року ( а. с. 80-81 ). За заявою представника позивача - адвоката Грибової О.О. ( а. с. 90 )судове засідання було відкладено на 27.09.2022 року ( а. с. 101 ). 29 грудня 2021 року по справі було оголошено перерву до 01.02.2022 року ( а. с. 91-94 ). В судове засідання позивач не з`явилася, 27.09.2022 року за вх. № 34137 судом отримана заява від представника позивача - адвоката Грибової О.О., в якій просила провести судове засідання за відсутності позивача та його представника. Позовну заяву підтримують в повному обсязі, не заперечують щодо винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином у відповідності до вимог чинного законодавства. Третя особа Орган опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання свого представника не направили, 27.06.2022 року за вх. № 20421 судом отримано заяву, в якій Орган опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації просили суд розглядати справу за відсутності їхнього представника ( а. с. 75-76 ). Третя особа виконавчий комітет Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області в судове засідання свого представника не направили, 26.09.2022 року за вх. № 33942 судом отримано заяву, в якій виконавчий комітет Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області просить судове засідання, яке призначено на 14 годину 00 хвилин 27 вересня 2022 року розглянути без їх участі, щодо позовних вимог, покладаються на розсуд суду. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії ( ч. 3 ст. 130 ЦПК України ). Як зазначено вище, отримана судом інформація відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача не дала можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] . Як зазначено в ч. 10 ст. 187 ЦПК України якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України ( ч. 10 ст. 187 ЦПК України ). Так, оголошенням на офіційному веб-порталі судової влади України Білоцерківський міськрайонний суд Київської області викликав [PERSON] у справі про позбавлення батьківських прав, як відповідача у судове засідання на 14 годину 00 хвилин 27.09.2022 року. З наявного в матеріалах справи оголошення вбачається, що воно здійснено 08.09.2022 року. Таким чином, судом здійснено заходи для належного повідомлення відповідача про дату, час та місце слухання справи. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідач завчасно був повідомленим про дату судового засідання та належним чином у відповідності до вимог діючого законодавства. Заяв та клопотань з боку відповідача на адресу суду не надходило, як і не надходило відзив на позовну заяву позивача. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач [PERSON] не з`явився в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд. Ухвалою суду від 27.09.2022 року постановлено провести розгляд даної справи в заочному порядку. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засідання встановлено, що з 19.09.2014 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Гайсинським районним судом Вінницької області від 13 травня 2016 року ( а. с. 18 ). Вказане судове рішення набрало законної сили 12.07.2016 року. [INFO] у подружжя від шлюбу народилася дитина [PERSON] , що підтверджується наявним в матеріалах справи повторним Свідоцтвом про народження від 15.06.2017 року серії [NUMBER] , виданого Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області ( а. с. 14 ). Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2021 року вирішено стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі 1 500 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення до суду 19.04.2021 року і до його повноліття ( а. с. 19-21 ). Рішення набрало законної сили 26.08.2021 року. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 25.01.2022 року, виданого державним виконавцем ВДВС у м. Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) Наталіч Н.О., станом на 01.01.2022 року заборгованість зі сплати аліментів становить 13 500 грн. ( а. с. 22 ). Відповідно характеристики, наданої від навчального закладу ТОВ «Навчально-виховний комплекс «Фенікс», дитина має позитивні характеристики, мати бере активну участь у житті сина в школі, приводить, забирає дитини, приділяє належну увагу навчанню та всебічному розвитку дитини, цікавиться її успіхами. Протягом навчання дитини, його батько - [PERSON] не відвідував школу, батьківські збори, особисто жодного разу не цікавився навчанням сина, адміністрація та вчитель особисто з батьком учня не знайомі ( а. с. 26 ). З характеристики з місця проживання від сусідів від 01.12.2021 року вбачається, що [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] . За вказаною адресою остання проживає зі своїм сином шкільного віку, [PERSON] . Дитина завжди знаходиться зі своєю матір`ю, вона зранку водить його на навчання та забирає. [PERSON] супроводжує дитину на відвідування спортивних секцій, на прогулянці також дитина завжди знаходиться з матір`ю. Регулярно бачать [PERSON] , яка допомагає нести сину шкільний рюкзак, пакунок з їжею та іншими предметами побуту. Дитина вихована, ввічлива, поводиться пристойно, одягнений завжди охайно. З батьком дитини не знайомі, оскільки активно займається дитиною виключно мати ( а. с. 27 ). З наявної в матеріалах справи нотаріально засвідченої заяви, [PERSON] надав згоду його малолітньому сину [PERSON] , [INFO] на виїзд до Республіки Ірландія на постійне місце проживання з його матір`ю [PERSON] , [INFO] ( а. с. 28 ). Окрім цього, як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] направив заяву від 21.01.2020 року позивачу, яка спрямована компетентним органам в тому, що він дає згоду на позбавлення його батьківських прав ( а. с. 29 ). Так, вказана заява не містить нотаріального засвідчення, однак суд приймає останню як письмовий доказ по даній справі в сукупності з іншими доказами, які наддадуть суду встановити істину по справі. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2016 року відповідача визнано таким, що втратив право користування житловою площею квартири за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 34-35 ). У зв`язку з чим, останній був знятий з реєстрації 19.01.2017 року, про що свідчить наявна в матеріалах справи відповідь з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області, яка була отримана судом 25 травня 2022 року за вх. № 15858. Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відповідач притягувався до кримінальної відповідальності у вчиненні злочину, передбаченого ст. 198 КК України, яким останнього було визнано винуватим у вчиненні злочину та було призначено покарання у виді обмеження волі на строком 1 ( один ) рік та підставі статей 75 та 76 КК України було звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 ( один ) рік ( а. с. 36-37 ). Крім того, з довідки, роздрукованої з судової влади ( Правила відображення інформації по справах ), яка додана позивачем до матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, за якими винесено рішення, які набрали законної сили ( а. с. 31-33 ). Стосовно надання висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , комісія з питань захисту прав дитини Зимноводівської сільської ради вирішила не надавати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Щодо заявлених позовних вимог, покладаються на розсуд суду ( а. с. 96 ). В зазначеному листі, Зимноводівська сільська рада зазначила, що надати такий висновок не має можливості, оскільки [PERSON] не з`явився на запрошення на комісію та не можливістю заслухати його думку. Так, відсутність висновку органу опіки та піклування - виконавчого комітету міської ради щодо доцільності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, суд надає оцінки іншим доказам у сукупності при розгляді даної справи, з яких можливо встановити істину по справі. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 595/1638/19, провадження № 61-3503 св 21. Звертаючись до суду з вказаною позовною вимогою, позивач [PERSON] зазначала, що [PERSON] повністю ухиляється від обов`язків батька, у вихованні сина участі не приймав та не приймає, з 2016 року дитини жодного разу не відвідав, не турбується про сина, не спілкується з ним, не займається його вихованням, морально не підтримує, не цікавиться станом здоров`я, практично самоусунувся від його виховання, не виконує рішення суду щодо сплати аліментів на утримання сина. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по виханню дитини. Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таке рішення має бути прийнято з метою захисту інтересів неповнолітньої дитини, яка фактично позбавлена його батьківського піклування. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року ( справа № 631/2406/15-ц провадження № 61-36905св18 ). У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. Посилання позивача на те, що відповідач має заборгованість зі сплати по аліментам, що підтверджує ухилення останнього від батьківських обов`язків, не приймається судом до уваги, оскільки не свідчить у повній мірі про ухилення батька від виконання своїх обов`язків. Такої позиції дотримується Верховний суд в постанові від 16.01.2019 року у справі № 465/3694/14-ц. Відповідно, наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд в постанові від 24.10.2018 року у справі №761/2855/17. Так позиція міститься і постанові КЦС/ВС у справі № 466/9380/17 від 17 червня 2021 року. В зазначеній постанові Верховний Суд зазначив, що сам факт несплати аліментів та відсутність спілкування з донькою недостатньо для позбавлення батьківських прав. Крім того, позивач зазначала, що відповідач ухиляється від виконання батьківських прав у вихованні сина, участі не приймав та не приймає, з 2016 року дитини жодного разу не відвідав, не турбується про сина, не спілкується з ним, не займається його вихованням, морально не підтримує, не цікавиться станом здоров`я, практично самоусунувся від його виховання. Відповідач [PERSON] в свою чергу в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання справи, жодних заяв та клопотань від останнього на адресу суду не надходило, як і не надходило відзиву на позовну заяву позивача, а також доказів в спростування доводів позивача, тобто, саме таким чином розпорядився своїми правами. Зазначене свідчить про байдужість відповідача. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини (cт. 18 Конвенції про права дитини). Всі вищенаведені факти, як кожен окремо так в сукупності, свідчать проте, що відповідач [PERSON] свідомо ухиляється від покладеного на нього обов`язку по вихованню свого сина, не піклується про фізичний і духовний її розвиток, не надає матеріальної допомоги на її утримання, не турбується про сина, не спілкується з ним та займається його вихованням. Доказів в зворотному, матеріали справи не містять. Отже, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17.06.2021 року у справі № 466/9380/17. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 357/17852/15-ц. За наведених вище підстав суд прийшов до переконання, що відповідач по справі, в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання батьківських обов`язків, що є правовою підставою для позбавлення її батьківських прав. В судовому засіданні встановлено відсутність об`єктивних підстав, які б зумовлювали таку тривалу неналежну поведінку батька по відношенню до своєї дитини, тому суд приходить до переконання, що інші заходи впливу на відповідача, окрім позбавлення його батьківських прав, будуть недостатніми, а позбавлення відповідачів батьківських прав буде відповідати в першу чергу саме інтересам дитини. Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Аналогічна правова позиція мститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2021 року у справі № 331/8310/15, провадження № 61-4879св20. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та необхідності позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно його сина [PERSON] , [INFO] . Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. При звернені до суду з даним позовом, [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 992,40 гривень, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією № 20 від 26.01.2022 року ( а. с. 6 ). Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, то з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судові витрати у розмірі 992,40 гривень, понесення яких документально підтверджено. Одночасно суд роз`яснює, що відповідно до вимог ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved