Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач [PERSON] звернувся в Рівненський районний суд Рівненської області із позовом до відповідачки [PERSON] про визнання права власності і поділ майна подружжя, в якому просить: визнати право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] ; здійснити виділ в натурі частки із майна і виділити [PERSON] Ѕ ідеальну частину: житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; здійснити виділ в натурі частки із майна і виділити [PERSON] Ѕ ідеальну частину: житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки, що знаходиться за адресою [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідача пропорційно забезпечених вимог. В обґрунтування позову вказує, що з 12.09.2008 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 28.12.2015 р. згідно з рішенням Рівненського міського суду Рівненської області. За період спільного проживання однією сім`єю як подружжя сторонами було набуто наступне нерухоме майно: придбана земельна ділянка та будинок загальною площею 18,3 квадратних метри, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Під час купівлі даного нерухомого майна воно було оформлено на відповідачку [PERSON] , однак фактично це нерухоме майно було і є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Під час подальшого спільного сумісного проживання в шлюбі позивач з відповідачкою перебудували даний будинок, збільшуючи та покращуючи його. Після розірвання шлюбу позивач та відповідачка продовжували жити спільно та вести спільне господарство, зокрема продовжували перебудовувати будинок. На даний час будинок мансардного типу, площа якого по периметру становить близько 6х10 метрів позивач особисто заливав фундамент цього будинку. Відповідачка повністю визнавала, що ця земельна ділянка та цей будинок є спільною сумісною власністю позивача та відповідачки, та ніяких перешкод в будівництві та користуванні цим майном з боку відповідача не було. Позивач та відповідачка продовжували спільно проживати. Крім того, з 13.03.2017 р. і понині відповідач зареєстрована та проживає в квартирі, яка належить відповідачу. Приблизно в липні 2018 р. відповідачка несподівано змінила замки в будинку та заявила позивачу, про те, що дані земельна ділянка і будинок належать їй особисто, допускати надалі до нього вона не збирається. Після цього позивач декілька разів намагався потрапити у будинок, вів усні перемовини з відповідачем, однак все марно відповідачка перешкоджає позивачу в користуванні будинком та заперечує належність земельної ділянки та будинку позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Факт того, що будинок будувався та перероблявся відповідачкою під час офіційного перебування позивача та відповідачки у шлюбі та після офіційного розірвання шлюбу, однак під час того, як вони продовжували спільно жити, можуть підтвердити свідки [PERSON] та [PERSON] . До майна, що є спільною сумісною власністю подружжя відноситься житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка, що знаходиться за адресою: : [ADDRESS] , виділена під забудову, на якій побудований житловий будинок. Позивач наводить положення ст.ст. 60, 63, ч.1 ст.68, 69-72, 357, 364, 368, 369, 370, 372 СК України, п. 22 ППВСУ №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», тому позивач та відповідачка володіють земельною ділянкою та житловим будинком з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] в рівних долях. Оскільки сімейні стосунки між позивачем та відповідачкою не склалися, то й неможливе подальше спільне використання спільної сумісної власності час від часу виникають сварки або відповідачкою здійснюються перешкоди в користуванні спільною сумісною власністю. Позивач неодноразово звертався до відповідачки з пропозицією поділити вищезазначене майно в натурі задля окремого користування даним майном, однак неодноразові звернення позивача з проханням здійснити добровільно спільний розподіл майна відповідачкою постійно ігнорується, тому позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та захисту порушених прав на майно, оскільки відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Земельна ділянка та приватний будинок за адресою: [ADDRESS] , якими володіють на праві спільної власності позивач та відповідачка, є подільною річчю, тому позивач вважає за доцільне поділити будинок та земельну ділянку в натурі. Крім того, зауважує, що відповідно до рішення ВС/КЦС у справі №203/304/17 від 06.11.2019 р. відлік строку позовної давності при поділі майна колишнього подружжя через суд починається з моменту порушення права одного із співвласників іншим, а не датою розірвання шлюбу. Ухвалами Рівненського районного суду Рівненської області від 10.11. 2020 р., 24.11.2020 р. в особі судді Гладишевої Х.В. позовну заяву залишено без руху (а.с. 31, 43). Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 10.11.2020 р. в особі судді Гладишевої Х.В. клопотання представника позивача про витребування доказів повернуто (а.с. 32). Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 23.11.2020 р. в особі судді Гладишевої Х.В. клопотання представника позивача про забезпечення доказів повернуто (а.с. 43). Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 09.12.2020 р. в особі судді Гладишевої Х.В. відстрочено сплату позивачем судового збору за подання позовної заяви, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с.50). Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 12.03.2021 р. в особі судді Гнатущенко Ю.В. прийнято до розгляду позовну заяву та призначено підготовче судове засідання (а.с.62). Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 14.06.2021 р. призначено у справі інженерно-технічну експертизу (а.с.103-105). Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 12.01.2022 р. поновлено провадження зі стадії підготовчого провадження. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 02.06.2022 р. заяву представника відповідачки адвоката Ільїна В.А. про залишення позову без розгляду залишено без задоволення. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 06.06.2022 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні під час вступного слова представник позивача адвокат Дупак В.Г. підтримав лише вимоги пункту 4 позову щодо визнання права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Решту позовних вимог не підтримав, виходячи з висновку судового експерта про неможливість поділу в натурі спірного будинку. Крім того, не підтримав клопотання про допит свідків сторони позивача у судовому засіданні, та вказав про відсутність інших клопотань. Крім того, зауважує, що заява відповідачки щодо застосування строку позовної давності не може бути прийнята судом, оскільки про порушення свого права позивач дізнався лише у 2018 році, коли відповідачка змінила замки у спірному будинку. Долучені відповідачкою докази щодо витрат на реконструкцію спірного будинку, не заслуговують на увагу, оскільки відповідачкою не доведено, що вказані будівельні матеріали використані у спірному будинку і кошти на них понесено саме відповідачкою. Пояснює, що позивач проживає і понині з відповідачкою та дітьми у його квартирі [ADDRESS] , яка належить позивачу на праві особистої приватної власності згідно договору міни. У судовому засіданні відповідачка та її представник адвокат Ільїн В.А. просять у задоволенні позову відмовити. Пояснюють, що вказаний будинок взагалі не підлягає поділу, оскільки він реконструйований, та містить самочинне будівництво, про що свідчить висновок експерта. Крім того, відповідачка [PERSON] звернулася в Рівненський міський суд Рівненської області із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS] . Пояснює, що вони з позивачем не ведуть спільного господарства, а останній хоча і проживає разом з нею та дітьми у квартирі [ADDRESS] , однак ніяких відносин не підтримують, лише позивач час-від-часу сплачує аліменти на утримання дітей. Підтримали заяву вх. 12963 від 05.09.2022 р. та просять відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом строків позовної давності. Доказів того, що порушення прав позивача на спільне майно подружжя саме в липні 2018 року позивачем не надано. Перебіг строку позовної давності в даному спорі розпочався після розірвання шлюбу між сторонами, тобто після липня 2017 року, коли відповідачка висловила намір не допускати позивача до спірного майна, а з позовними вимогами позивач звернувся до суду 05.11.2020 р. Суд, вислухавши пояснення відповідачки, представників учасників справи у судовому засіданні, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, показання відповідачки [PERSON] як свідка, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264\~ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.09.2008 р., який розірвано на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05.07.2017 р. у справі №569/13684/16-ц, 18.07.2017 р. набрало законної сили (а.с.12). Із засвідченої копії договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 23.09.2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філіповим М.М., зареєстрований в реєстрі за №637 вбачається, що відповідачка [PERSON] придбала у власність житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 18,3 кв.м., житлової площі 12.7 кв.м. Купівлю вказаного житлового будинку з надвірними будівлями здійснено відповідачкою [PERSON] за 21\~154 грн. Як убачається із засвідченої копії державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД №252410, приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філіповим М.М. 23.09.2011 р. за реєстровим №634 посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки к.н. [NUMBER] [PERSON] . Частиною першою статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка вважається майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування (частина перша статті 57 СК України). Згідно з положеннями статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). У той же час, частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього кодексу, частини третьої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації. Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13). За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й\~об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю,\~оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. До аналогічних правових висновків за подібних правовідносин дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 15 квітня 2020 року, справа № 307/3957/14-ц, провадження № 61-43540св18. З матеріалів справи вбачається, що судовим експертом Сапуновою А.І. було проведено судову інженерно-технічну експертизу щодо 1. дійсної (ринкової) вартості житлового будинку [ADDRESS] ? 2. дійсної (ринкової) вартості земельної ділянки площею 0,0950 га, на якій розташований житловий будинок [ADDRESS] ? 3. визначення можливості та всіх можливих варіантів поділу в натурі житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] між їх співвласниками [PERSON] (1/2 частка) і [PERSON] (1/2 частка) згідно з належними їм частками в спільній сумісній власності. 4. визначення можливості та всіх варіантів поділу земельної ділянки, розташованої за вищевказаною адресою, площею 0,0950 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, відповідно до належних на праві власності позивачу та відповідачу частин земельної ділянки з урахуванням варіантів розподілу будинку. Питання викладені в редакції, що були запропоновані представником позивача. З висновку експерта №105/21 від 23.12.2021 року та технічного паспорта від 24.09.2021 р., який міститься у додатках експертного дослідження, вбачається, що спірний житловий будинок містить самочинно збудовані прибудови, а саме: мансарда «Мн», прибудови «а» та «а1» зведено без дозвільних документів, чим збільшено загальну площу житлового будинку на 45,6 кв.м. З пояснень сторін вбачається, що факт наявності самочинного будівництва учасниками справи не заперечується. Встановивши, що спірний житловий будинок, який є власністю відповідачки було реконструйовано з проведенням добудов за відсутності дозвільних документів та проекту, а отже є самочинним будівництвом, суд дійшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позову щодо нього, оскільки самочинно збудоване/добудоване/реконструйоване нерухоме майно не є об`єктом права власності й не може бути предметом поділу між подружжям до його узаконення. У зв`язку з цим, не підлягають до задоволення позовні вимоги щодо земельної ділянка, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Житловий будинок [ADDRESS] у результаті реконструкції втратив тотожність із тим об`єктом нерухомості, на який відповідачка отримала право власності у 2011 році. Крім того, задоволення позову в частині визнання права власності на вказаний житловий будинок призведе до фактичного узаконення самочинного будівництва. Відповідно до вимог ст.ст. 256,257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст. 261, ч.ч.3,4 ст. 267 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачкою та її представником під час розгляду справи подано заяву про застосування строку позовної давності. Відповідно до змісту абзацу 3 п.11 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 "Про судове рішення у цивільній справі" встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Разом з тим, враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог позивача відмовлено повністю у зв`язку із недоведеністю вимог, то суд, в даному випадку, не враховує заяву відповідачки та її представика про застосування строку позовної давності. Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed