Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про стягнення грошової компенсації. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 15.08.2015 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.08.2021 розірвано. Під час перебування у шлюбі, а саме 12.09.2019 сторони придбали автомобіль марки «BMW» моделі 320, 2002 року випуску, об`єм двигуна 1951 см куб., державний номерний знак [NUMBER] , який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вказаний транспортний засіб був зареєстрований за відповідачем. 30.06.2021 останній відчужив даний автомобіль без згоди позивача за ціною 120000 грн шляхом укладення договору купівлі-продажу № 6141/2021/2653619. Згідно з даними сайту avto.ria.com середня вартість автомобіля марки «BMW» моделі 320, 2002 року випуску, об`єм двигуна 1951 см куб., становить 5000 доларів, що станом на 05.05.2022 складає 146274,5 грн. За таких підстав позивач просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу марки «BMW» моделі 320, 2002 року випуску, об`єм двигуна 1951 см куб., державний номерний знак [NUMBER] , у розмірі 73137,25 грн. 27.05.2022 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання на 23.06.2022, надано сторонам строк для подання заяв по суті справи. 23.06.2022 судове засідання не проводилось у зв`язку з перебуванням головуючої судді у нарадчій кімнаті під час розгляду іншої цивільної справи. Судове засідання призначено на 19.07.2022. 19.07.2022 судове засідання відкладено на 04.08.2022 у зв`язку з неявкою відповідача. 28.07.2022 представник відповідача [PERSON] подала відзив, в якому позов не визнала та просила у позові відмовити. Відзив мотивований тим, що автомобіль марки «BMW» моделі 320, 2002 року випуску, об`єм двигуна 1951 см куб., державний номерний знак [NUMBER] , є особистою приватною власністю відповідача, оскільки був придбаний за кошти, передані у дар відповідачу його батьками для особистих потреб. Більше того кошти у сумі 120000 грн, виручені від продажу транспортного засобу, були витрачені відповідачем на задоволення потреб дітей, яких сторони виховують спільно, поточні витрати сім`ї, а також частково на особисті потреби відповідача, оскільки станом на той час відповідач не був працевлаштований. 04.08.2022 за клопотанням представника позивача судове засідання відкладено на 12.09.2022. 12.09.2022 усною ухвалою, постановленою у судовому засіданні та занесеною до протоколу судового засідання, клопотання представника відповідача [PERSON] про виклик свідків залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку його подання. У судовому засіданні 12.09.2022 представник позивача [PERSON] позов підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та просив позов задовольнити. Пояснив, що автомобіль марки «BMW» моделі 320, 2002 року випуску, об`єм двигуна 1951 см куб., державний номерний знак [NUMBER] , був придбаний 12.02.2019, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Відтак такий транспортний засіб є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим 30.06.2021, після звернення позивача з позовом до суду про розірвання шлюбу, відповідач без згоди позивача відчужив вказаний автомобіль своїй матері шляхом укладення договору купівлі-продажу. Враховуючи такі обставини, представник позивача вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу у розмірі 73137,25 грн. При цьому вартість автомобіля розрахована відповідно до середньої вартості аналогічних транспортних засобів, продаж яких здійснюється у мережі Інтернет. Також представник позивача зазначив, що впродовж спільного проживання з відповідачем позивач працювала перукарем та здійснювала матеріальне забезпечення своєї родини. При цьому відповідач не працював та не отримував жодних доходів. У судовому засіданні 12.09.2022 представник відповідача [PERSON] позов не визнала з підстав, викладених у відзиві, та просила відмовити у задоволенні позову. Пояснила, що не заперечує факту придбання транспортного засобу марки «BMW» моделі 320, 2002 року випуску, об`єм двигуна 1951 см куб., державний номерний знак [NUMBER] , під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а також його відчуження матері відповідача шляхом укладення договору купівлі-продажу. Разом з тим зазначила, що вказаний транспортний засіб є особистою власністю відповідача, оскільки був придбаний останнім за кошти, прийняті ним в дар від батьків. Зауважила, що кошти, виручені від продажу автомобіля, були витрачені відповідачем у тому числі і на забезпечення потреб сім`ї. Не заперечувала, що факт передачі коштів не може підтверджуватися показаннями свідків, однак зазначила, що письмовий договір дарування коштів відповідач та його батьки не укладали. У судове засідання 12.09.2022 позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] не з`явилися, однак беруть участь у судовому процесі через своїх представників. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Суд встановив, що відносини, які виникли між сторонами цього спору, є правовідносинами, пов`язаними зі здійсненням права спільної сумісної власності, та регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 63 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Суд установив, що заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.08.2021 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 15.08.2015 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, був розірваний (а.с 7). Згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів стосовно зареєстрованих транспортних засобів, їх власників та належних користувачів з 12.02.2019 до 30.06.2021 за [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований автомобіль марки «BMW» моделі 320, 2002 року випуску, об`єм двигуна 1951 см куб., державний номерний знак [NUMBER] . Вказані обставини підтверджується інформацією Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Тернопільській області № 31/19-Р-38а.з. від 05.05.2022 (а.с. 10). Указане дає підстави вважати, що спірне майно придбане та зареєстроване за відповідачем під час перебування останнього у шлюбі з позивачем. Такі обставини визнавались та не заперечувались у судовому засіданні представниками сторін. Щодо доводів відповідача про те, що транспортний засіб марки «BMW» моделі 320, 2002 року випуску, об`єм двигуна 1951 см куб., державний номерний знак [NUMBER] , є його особистою приватною власністю, суд зазначає таке. Так, в обґрунтування вказаних вище доводів представник відповідача зазначила, що спірний транспортний засіб придбаний відповідачем за кошти, які були отримані ним в дар від батьків, що може бути підтверджено показаннями свідків. Разом з тим у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за змістом абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. При цьому випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо в частині другій статті 937 ЦК України та частині третій статті 949 ЦК України. Виходячи зі змісту вказаних вище положень, показання свідків не є належними та допустимими доказами, що підтверджують факт вчинення та виконання зобов`язань за договором, у тому числі і факт передачі коштів за договором дарування. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, які Верховний Суд виклав у постановах від 06.12.2018 у справі № 303/3113/16-ц та від 02.09.2020 у справі № 569/24347/18. Відтак факт дарування грошових коштів відповідачу його батьками не може підтверджуватись показаннями свідків. Жодних інших належних та допустимих доказів укладення договору дарування коштів відповідач суду не надав. З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що відповідачем не надано доказів того, що спірне майно придбане за особисті кошти відповідача, які належали йому на праві особистої власності. Відтак суд вважає доведеним позивачем та не спростованим відповідачем той факт, що транспортний засіб марки «BMW» моделі 320, 2002 року випуску, об`єм двигуна 1951 см куб., державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований на ім`я відповідача під час перебування сторін у шлюбі, належить сторонам на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу між ними у рівних частках. Разом з тим 30.06.2022 спірний транспортний засіб був відчужений відповідачем та зареєстрований за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 6141/2021/2653619, оформленого в територіальному сервісному центрі № 6141 Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Тернопільській області (а.с. 10). Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~71\~СК України\~майно,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~ділиться між\~ними в\~натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. 3 ст. 65 СК України). Так, за загальноприйнятим правилом транспортний засіб є цінною річчю, а відтак його продаж може здійснюватися лише за письмовою згодою другого з подружжя. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Так, у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 303/7089/18 колегія суддів дійшла висновку, що за змістом наведених норм факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. Також за наслідками розгляду цієї справи Верховний Суд зазначив, що наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами. У силу вимог ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Разом з тим відповідач не надав суду жодних письмових доказів, які б свідчили про те, що позивач надала згоду на відчуження спірного автомобіля, належного сторонам на праві спільної сумісної власності. Так само відповідачем не доведено жодними належними доказами, що кошти, отримані відповідачем від відчуження автомобіля, використані в інтересах сім`ї або на її потреби. Доказів наявності домовленості між сторонами про здійснення права спільної сумісної власності щодо спірного майна у порядку іншому, ніж визначено ч. 1 ст. 63 СК України, суду також не надано. При цьому суд критично оцінює той факт, що спірний автомобіль був відчужений відповідачем 30.06.2021, в той час як 14.05.2021 позивачем була подана заява про розірвання шлюбу між сторонами (а.с. 45), а також що автомобіль був відчужений матері відповідача. Вказані обставини дають підстави вважати, що такий транспортний засіб був відчужений відповідачем з метою уникнення майбутнього поділу спільного майна подружжя. Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, враховуючи те, що транспортний засіб марки «BMW» моделі 320, 2002 року випуску, об`єм двигуна 1951 см куб., державний номерний знак [NUMBER] , є спільною власністю сторін як подружжя, був відчужений відповідачем без згоди позивача, а також те, що виділ у натурі частки із майна є неможливим, суд доходить висновку, що вимога позивача про грошову компенсацію 1/2 частки вказаного транспортного засобу є обґрунтованою. При вирішенні питання щодо розміру грошової компенсації суд приймає до уваги, що згідно з інформацією Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Тернопільській області № 31/19-Р-38а.з. від 05.05.2022 під час відчуження спірного транспортного засобу його вартість становила 120000 грн. Саме про таку ціну договору купівлі-продажу автомобіля зазначив у відзиві на позовну заяву і відповідач. Відтак розмір вартості 1/2 частки спірного майна становить 60000 грн. У судовому засіданні представник відповідача заперечень щодо зазначеної вартості транспортного засобу не висловлювала. При цьому суд відхиляє доводи позивача про те, що вартість 1/2 частки спірного транспортного засобу становить 73137,25 грн, оскільки визначення середньої ринкової вартості аналогічних транспортних засобів допускається лише у разі неможливості встановлення дійсної вартості спірного автомобіля. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню в межах доведеної належними доказами вартості спірного майна. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатила судовий збір у сумі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0.2535388519.1 від 05.05.2022. Відтак приймаючи до уваги, що даний позов задоволено частково у сумі 60000 грн, що становить 82,04 % від заявленої суми, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 82,04 % судового збору у сумі 814,16 грн, а 17,96 % судового збору у сумі 178,24 грн необхідно покласти на позивача.

Outcome: partial