Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 22 червня 2013 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб, від якого у них народилося двоє дітей донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Вказує, що практично після народження другої дитини стосунки між ними погіршилися, зникло взаєморозуміння та повага один до одного, вони почали щодня сваритися, стало більше турбот відносно дітей та відповідно менше часу один для одного, що у свою чергу впливає на психологічний стан їх спільних дітей. Через наведені обставини він, ще минулого року, забрав дітей та повернувся проживати до батьківського дому, будь які спроби примиритися та спробувати все заново не дали жодного результату, вони й надалі не поновили спільне проживання, дружина проживає у місті Ужгороді та влаштовує особисте життя. Отже він з дітьми проживає у квартирі разом зі своєю матір`ю, яка допомагає йому з дітьми, коли він змушений виходити на роботу, хоча зазвичай працює дистанційно. Спору з приводу місця проживання малолітніх дітей у них немає, оскільки дружина проживає сама та не має жодної сторонньої допомоги, тим більше щодо виховання дітей. На підставі наведених аргументів, посилаючись на норми Сімейного кодексу, що регулюють положення про шлюб та сім`ю, а також щодо визначення місця проживання дитини, просить позов задовольнити.\~\~\~ У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак подав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити.\~ Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явилася, подала суду заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі, а також просила провести розгляд справи за її відсутності та залишити їй після розірвання шлюбу прізвище « [PERSON] ». Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи та подані учасниками заяви, суд приходить до такого висновку. Встановлено, що 22 червня 2013 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у виконкомі Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, актовий запис № 100, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане вказаним виконкомом сільської ради 22 червня 2013 року. Також встановлено, що за час перебування в шлюбі у сторін народилося двоє дітей донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , що стверджується копіями відповідних свідоцтв про народження дітей серії [NUMBER] від 07 липня 2017 року та серії [NUMBER] від 08 червня 2021 року. Крім цього встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося, про що свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують. Неявку сторін у судове засідання суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім`я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін та інтересам їх малолітніх дітей. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам спільних дітей, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати. Приймаючи рішення про задоволення позову й в частині вимоги щодо залишення малолітніх дітей на проживання разом з батьком, суд керується позицією Верховного Суду, що була висловлена ним у справі\~ № 200/952/18 у постанові від 15 січня 2020 року, де Судом зокрема зазначено, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Оскільки у даному випадку спір між сторонами з цього приводу відсутній, що також встановлено судом на підставі заяви відповідача, в якій остання визнала позовні вимоги у повному обсязі, суд вважає за можливе залишити дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживати разом з позивачем [PERSON] . Судовий збір у порядку ст. 141 ЦПК України покласти на відповідача.

Outcome: approved