Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Державного підприємства «Торецьквугілля» моральну шкоду, отриману внаслідок професійного захворювання, спричиненого умовами виробництва, у розмірі 30000,00 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що з відповідачем, ДП «шахта «Ценральна» ДП «Торецьквугілля», позивач перебував у трудових відносинах з 13.05.2002 в якості гірника з ремонту робочих виробіток 5р. З 04.10.2021 року звільнений за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗПП України в зв`язку з виходом на пенсію за віком (наказ № 189 від 04.10.2021). За час роботи на шахті позивач одержав профзахворювання вібраційну хворобу ІІ ст. (вегето-сенсорна поліневропатія верхніх концівок з дефартрозом проксимальних міжфалангових, п`ястково-фалангових, променево-зап`ястних суглобів, міжзап`ястних суглобів І ст., дистальних міжфалангових суглобів ІІ-ІІІ ст. та дефартрозом ліктьових суглобів І-ІІ ст.), хронічна радикулопатія L5. S1 праворуч в стадії загострення з вираженими статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами. Факт отримання зазначених захворювань підтверджений медичним висновком Клінікою професійних захворювань «Інститутом медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної Академії медичних наук України» № 1027 від 28.04.2022. Відповідно до довідки серії 12 ААА № 106724 від 15.06.2022 Міжрайоною травматологічною МСЕК м. Покровська позивачеві встановлено первинно 60 % втрати працездатності за сукупністю. Згідно з витягом з акту огляду МСЕК його визнано людиною з інвалідністю 3-ї групи по профзахворюванню. На підставі наданих позивачем документів Дзержинським відділенням Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань у Донецькій області згідно з постановою фонду [PERSON] призначили страхові виплати та одноразова допомога. Актом розслідування хронічного професійного захворювання № б/н від 06.06.2022 встановлено, що причиною виникнення хронічного професійного захворювання є робота протягом тривалого часу на підприємствах вугільної промисловості в умовах впливу шкідливих факторів: еквівалентний рівень виробничого шуму- до 90 дБА при ГДР- 80 дБА; потужність зовнішньої роботи при роботі за участю м`язів нижніх кінцівок і тулуба-до 212,5 Вт при допустимому рівні- 90 Вт, перебування у вимушеній робочій позі- до 45% часу робочої зміни при допустимому рівні- до 10%. У зв`язку з отриманими профзахворюванням фізичний стан позивача погіршився (біль в поперековому відділі хребта, біль, оніміння та слабкість в верхніх кінцівках, підвищена чутливість рук до холоду, біль у суглобах, зниження слуху, шум у вухах, підвищений АТ, пітливість, загальна слабкість). Тільки за 2020-2022 позивач декілька разів пройшов курс лікування в міській та обласній лікувальних установах. Наведене стало приводом для звернення позивача до суду за захистом порушеного права шляхом відшкодування моральної шкоди, отриманої внаслідок професійного захворювання, спричиненого умовами виробництва, у розмірі 30000,00 грн. Позивач до судового засідання не прибув, подав до суду заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представником відповідача до суду надано письмову заяву від 02.09.2022 про розгляд справи за його відсутності з урахуванням письмового відзиву на позов. У свою чергу, у письмовому відзиві на позов від 02.09.2022 року б/н відповідач позовні вимоги не визнає. В задоволенні позову просить відмовити з тих підстав, що позивачем не обґрунтовано наявності моральної шкоди у 30000,00 гривень, та не наведено у позові будь-яких розрахунків на підтвердження такої суми. Дослідив наявні у справі матеріали, надав правову оцінку наявним у справі доказам, судом встановлені такі обставини та відповідні правовідносини: З відповідачем, ДП «шахта «Ценральна» ДП «Торецьквугілля», позивач перебував у трудових відносинах з 13.05.2002 в якості гірника з ремонту робочих виробіток 5р. З 04.10.2021 року звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗПП України в зв`язку з виходом на пенсію за віком (наказ № 189 від 04.10.2021). За час роботи на шахті позивач одержав профзахворювання вібраційну хворобу ІІ ст. (вегето-сенсорна поліневропатія верхніх концівок з дефартрозом проксимальних міжфалангових, п`ястково-фалангових, променево-зап`ястних суглобів, міжзап`ястних суглобів І ст., дистальних міжфалангових суглобів ІІ-ІІІ ст. та дефартрозом ліктьових суглобів І-ІІ ст.), хронічна радикулопатія L5. S1 праворуч в стадії загострення з вираженими статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами. Факт отримання зазначених захворювань підтверджений медичним висновком Клінікою професійних захворювань «Інститутом медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної Академії медичних наук України» № 1027 від 28.04.2022. Відповідно до довідки серії 12 ААА № 106724 від 15.06.2022 Міжрайона травматологічна МСЕК м. Покровська встановила позивачеві первинно 60 % втрати працездатності. Згідно з витягом з акту огляду МСЕК позивача визнано людиною з інвалідністю 3-ї групи по профзахворюванню. Актом розслідування хронічного професійного захворювання № б/н від 06.06.2022 встановлено, що причиною виникнення хронічного професійного захворювання є робота протягом тривалого часу в умовах впливу шкідливих факторів. У зв`язку з отриманими профзахворюванням фізичний стан позивача погіршився (біль в поперековому відділі хребта, біль, оніміння та слабкість в верхніх кінцівках, підвищена чутливість рук до холоду, біль у суглобах, зниження слуху, шум у вухах, підвищений АТ, пітливість, загальна слабкість). За 2020-2022 позивач декілька разів пройшов курс лікування в міській та обласній лікувальних установах. При вирішенні цього спору, суд виходив з такого: Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 237-1 КЗпП України, згідно з якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У свою чергу, в рішенні Конституційного суду України від 08 жовтня 2008 року зазначено, що ст. 1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України застрахованим громадянам, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов`язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам ст. 22 Конституції України. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. В пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. На підтвердження факту ушкодження здоров`я позивачем було надано довідку МСЕК серії 12 ААА № 106724 від 15.06.2022, згідно з якою позивачеві встановлено первинно 60 % втрати працездатності. Згідно з витягом з акту огляду МСЕК його визнано людиною з інвалідністю 3-ї групи по профзахворюванню. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року передбачено, що суми на відшкодування шкоди (страхові виплати) мають присуджуватись потерпілому з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня встановлення професійного захворювання. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. За ст. ст. 6, 13 Закону України «Про охорону праці», безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Враховуючи зазначені вище положення Конституції України та КЗпП України, підприємство мало створити позивачу, як і іншим працівникам, належні небезпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань або іншого пошкодження здоров`я були неможливими. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 303/5205/18. Сукупність проаналізованих та досліджених в судовому засіданні доказів дає можливість суду дійти висновку про те, що ушкодження здоров`я на виробництві спричинило позивачу моральну шкоду, яка полягає в фізичному болю та в моральних переживаннях, що призвело до змін звичайного образу життя та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року, провадження № 14-463цс18. Необхідно зазначити при цьому, що моральну шкоду неможливо відшкодувати в повному обсязі, адже відсутні точні критерії майнового виразу душевного болю, спокою. Отже, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням та матиме суто умовний вираз. Тобто, при визначенні розміру моральної шкоди суди повинні керуватися вимогами розумності та справедливості, на чому наголошує Верховний Суд в постановах від 14.02.2018 року у справі № 686/10520/15-ц, від 08.05.2018 року у справі № 638/9035/16-ц, від 14.11.2018 року у справі № 487/2120/16. Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на те, що визначення розміру моральної шкоди позивачем 30000,00 грн. є необґрунтованим та не підтврджено жодними розрахунками, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки діючим законодавством не передбачено будь-яких методик розрахунку при визначенні розміру моральної шкоди. Розмір визначається у кожному конкретному випадку окремо. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року). Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду нагадує, що в постанові 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) вказано, що «за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди». Таким чином, з урахуванням ступеня та глибини моральних страждань позивача, враховуючи те, що внаслідок небезпечних умов виробництва з вини відповідача позивачем було отримано професійне захворювання, звільнення з підприємства - відповідача за станом здоров`я, значну втрату позивачем працездатності (60%),

Outcome: approved