Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

27.07.2020 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання [PERSON] про забезпечення позову до подання позову, в якому заявник просила накласти арешт на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.07.2020 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . До Приморського районного суду м. Одеси 11.08.2020 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору недійсним та визнання права власності. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 13.12.2019 року між позивачкою та агентством нерухомості «Президент» було укладено договір доручення на укладення попереднього договору про намір придбати об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] . На виконання зазначеного договору позивачкою було передано грошові кошти ФОП [PERSON] , що підтверджується розписками на вказаному договорі про отримання грошових коштів. Однак у грудні 2019 року позивачці було повідомлено про неможливість оформлення на неї нерухомого майна по причині того, що за РНОКПП позивачки числиться арешт на все майно, накладений Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницькій області відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №25726546 від 30.10.2015 року. З цього приводу [PERSON] звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області із заявою про скасування арешту (справа №127/15310/20). З вказаних підстав у позивачки була відсутня можливість нотаріально оформити право власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , тому позивачка домовилась із [PERSON] , що нотаріально квартира буде оформлена на останнього та позивачка оплачує половину вартості квартири, а решту сплачує відповідач [PERSON] 09.01.2020 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Позивачка оплатила борг за комунальні послуги квартири [ADDRESS] , та вважає, що вказані обставини підтверджують, що [PERSON] дійсно є реальним покупцем вказаної квартири. Позивачка просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 09.01.2020 року, який укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, в частині покупця. Визнати [PERSON] покупцем за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 09.01.2020 року, який укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони. Визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.08.2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 14.09.2020 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позовних вимог з проханням розгляд справи проводити у відсутності відповідача. 14.09.2020 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позовних вимог з проханням розгляд справи проводити у відсутності відповідача. 14.09.2020 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позовних вимог з проханням розгляд справи проводити у відсутності відповідача. Ухвалою Приморського районного суду від 25.11.2020 року залучено Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору до участі у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору недійсним та визнання права власності. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.04.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 19.10.2021 року були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні 09.11.2021 року були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В судове засідання 15.09.2022 року учасники справи не з`явились, про дату, час та місце повідомлялись належним чином, причин не явки суду не повідомили. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстави першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими. Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Зважаючи на межі розгляду справи, а також належне сповіщення сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи за наявними у матеріалах справи доказами. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 15.09.2022 року. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог на підставі наступного. Судом встановлено, що 13.12.2019 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір доручення на укладення попереднього договору про намір придбати об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.1. договору доручення на укладення попереднього договору про намір придбати об`єкт нерухомості від 13.12.2019 року, ФОП [PERSON] зобов`ялась від імені та за рахунок [PERSON] укласти з [PERSON] попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна двокімнатної квартири, площею 76,1 кв.м., за адресою [ADDRESS] , та передати у якості завдатку 23 500 грн., що еквівалентно 1000 дол. США по курсу НБУ на день укладення договору. У грудні 2019 року позивачка дізналась, що постановою Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 29.10.2015 р. №49060084 накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). Натомість РНОКПП [NUMBER] належить не [PERSON] , а позивачці [PERSON] , у зв`язку з чим [PERSON] звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області із заявою про скасування арешту (справа №127/15310/20). 09.01.2020 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до п.1 якого [PERSON] передала у власність 1/3 частку, [PERSON] передала у власність 1/3 частку, [PERSON] передав у власність 1/3 частку, а [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS] . Згідно п. 2 договору купівлі-продажу від 09.01.2020 року за домовленістю сторін продаж здійснено за 380 500,00 грн., які продавці одержали, у рівних частках кожний, від покупця повністю до підписання цього договору і своїми підписами сторони підтвердили факт повного розрахунку за проданий об`єкт нерухомого майна, а також відсутність будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунку. Згідно з постановою №148 від 29.12.2017 року «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті України» платіжні доручення №4,3,2 видані Одеським відділенням АТ «Банк Альянс» 09.01.2020 року за здійснення вказаної операції надано нотаріусу. Відповідно до п. 4 договору купівлі-продажу від 09.01.2020 року продавці повідомили, що вказаний в договорі об`єкт нерухомого майна нікому іншому не проданий, не подарований, не заставлений, не відчужений іншим способом, у спорі і під забороною та в податковій заставі не перебуває, боргом за житлово-комунальні послуги не обтяжений, від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення, а також прав щодо об`єкта нерухомого майна у третіх осіб як в межах, так і за межами України, не має. Згідно до п. 6 договору купівлі-продажу від 09.01.2020 року покупець свідчить, що вказану в договорі квартиру купує на особисті кошти. Відповідно до п. 8 договору купівлі-продажу від 09.01.2020 року сторони засвідчили, що договір купівлі-продажу ними повністю прочитаний та схвалений, зміст договору зрозумілий і відповідає дійсним намірам сторін, не має характеру фіктивного та удаваного правочину. Позивачка повідомляє, що не мала можливості оформити право власності на квартиру [ADDRESS] на себе з огляду на наявність арешту всього нерухомого майна за РНОКППП [NUMBER] , тому мала домовленість з відповідачем [PERSON] відносно того, що позивачка оплачує половину вартості зазначеної квартири, решту оплачує [PERSON] , нотаріально квартира буде оформлена на [PERSON] та вказаний об`єкт нерухомості виставлять на продаж, а після продажу ціна квартири буде поділена між ними навпіл. Позивачка зазначає, що нею були здійснені ремонтні роботи у квартирі [ADDRESS] , також позивачка оплатила борг за комунальні послуги по вказаній квартирі, на підтвердження чого позивачка надає квитанції. Позивачка вважає, що вказані обставини підтверджують, що вона дійсно є реальним покупцем вказаної квартири та несла витрати щодо її утримання. Відповідач [PERSON] відмовився від виконання взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів. Позивачка просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 09.01.2020 року, який укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, в частині покупця. Визнати [PERSON] покупцем за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 09.01.2020 року, який укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони. Визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн. Судом були дослідженні покази свідків: Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснила, що вона є агентом нерухомості. До останньої з`явилась [PERSON] та зазначила, що має довірену особу, хто і з`явився 20.01.2020 року до нотаріуса з метою укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Аванс та інші платежі вносила по договору доручення на укладення попереднього договору про намір придбати об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] , який було укладено 13.12.2019 року, здійснювала [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснив, що був свідком як сім`я [PERSON] продали квартиру [PERSON] . За чиї грошові кошти була придбана квартира [ADDRESS] , йому не відомо. Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснила, що працює ландшафтним дизайнером та відповідно до обставин справи підвозила [PERSON] до нотаріуса. При ній гроші не рахували, після здійснення правочину всі обнялись і попрощались. Момент підписання договору вона не бачила. Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснив, що перебуває у дружніх відносинах із позивачкою, у [PERSON] не було можливості оформити право власності на квартиру [ADDRESS] , на себе, і тому вона попросила оформити право власності на квартиру на [PERSON] [PERSON] робив ремонтні роботи у квартирі по [ADDRESS] , оплачувала за матеріали та ремонтні роботи [PERSON] . Все про взаємовідносини між позивачкою та [PERSON] йому відомо зі слів [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснив, що має дружні відносини із [PERSON] та раніше товаришував із [PERSON] . [PERSON] попросив його позичити грошові кошти [PERSON] для купівлі квартири. Зазначив, що підвіз [PERSON] до нотаріальної контори, в середину не заходив. Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснив, що перебуває із [PERSON] в робочих відносинах, [PERSON] не знає. Він здійснював ремонт в квартирі, який [PERSON] оплачувала. Інших власників він не бачив. Ремонт проводився із 20.01.2020 року до місяця травня 2020 року. В цей час в квартирі ніхто не проживав. Після закінчення чорнивих ремонтних робіт [PERSON] припинила їх відносини по наданню послуг. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року за реєстр. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55,124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до статей 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину мас бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна маги необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей Відповідно до п. 9 Постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не мас наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини. Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Із матеріалів справи вбачається, що спірний договір було укладено в письмовій формі, окрім того, сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір сторонами було виконано, гроші передані, предмет договору передано покупцю [PERSON] . Із змісту договору купівлі-продажу від 09.01.2020 року вбачається, що він не містить у собі відомостей про участь інших осіб, окрім [PERSON] , як покупця, та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як продавців, а також договір купівлі-продажу від 09.01.2020 року не містить у собі відомостей про наявність будь-яких інших правовідносин (домовленостей щодо предмету), прав третіх осіб на предмет договору, у тому числі і відомостей про проведення оплати ціни за рахунок позивачки. Також судом враховується, що в спірному договорі, який нотаріально посвідчено, зазначено, що продавці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] отримали 380 500,00 грн. саме від відповідача [PERSON] . Згідно із ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. У відповідності до вимог ст.76-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У позовній заяві позивач вказує, що причиною часткової недійсності договору купівлі- продажу від 09.01.2020 року квартири [ADDRESS] в частині власника, є відсутність на момент укладення договору грошових коштів у [PERSON] . Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не надала доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] не мав власних коштів під час укладення купівлі-продажу від 09.01.2020 року квартири [ADDRESS] . Позивачем не доведено, що оскаржуваний правочин в оспорюваній частині не відповідає вимогам встановленим ст. 203 ЦК України, іншим вимогам закону або порушує її законні права та інтереси. Для визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, позивач має довести відповідними доказами визначеними у ч. 2 ст. 218 ЦК України, що саме він є стороною договору, тобто, що майно було придбано для нього та за його кошти. Так, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що покупцем зазначеного нерухомого майна фактично є позивач, за грошові кошти якого майно придбане, а покази свідків не є беззаперечним доказом зазначених обставин. Позивач [PERSON] не була стороною у спірному договорі купівлі-продажу, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що сторони договору, продавці та покупець за договором купівлі-продажу квартири від 09.01.2020 року, розташованої за адресою: [ADDRESS] , діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, що їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків, ніж передбачених договором купівлі- продажу і приховували іншу волю учасників угоди. Набуття [PERSON] права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , суд вважає правомірним. Суд критично оцінює докази передачі позивачем ФОП [PERSON] грошових коштів за договором доручення на укладення попереднього договору про намір придбати об`єкт нерухомості за адресою [ADDRESS] , адже зазначений договір укладено на придбання не всієї квартири, а лише 1/3 частки, що належала на праві власності [PERSON] . Більш того, грошові кошти передавались ФОП [PERSON] , яка не є ані відповідачем, ані третьою особою у даній справі. Суд критично оцінює посилання позивача на сплату останньою заборгованості за комунальні послуги квартири [ADDRESS] , що підтверджується квитанціями про сплату заборгованості за комунальні послуги з огляду на те, що платником в зазначених квитанціях вказано [PERSON] та [PERSON] . Суд критично оцінює посилання позивача на проведення ремонту в квартирі за адресою [ADDRESS] , за кошти позивача, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів на проведення ремонтних робіт та оплату таких ремонтних робіт позивачем. Належних, допустимих та достатніх доказів того, що спірний договір укладався для позивачки та що предмет договору передавався саме їй, надано не було. Напроти, судом встановлено, що позивачка в спірній квартирі не зареєстрована, в ній не проживає та ніколи не проживала. Отже, з урахуванням вищезазначеного, позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, що саме вона була покупцем квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подали заяви від 14.09.2020 року про визнання позову. Проте, суд вважає, що таке визнання відповідачами позову порушує права, свободи та інтереси іншого відповідача у справі - [PERSON] , а тому не приймає це визнання позову відповідачами. Що стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 5, 9 постанови від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювана шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювана шкоди. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру е складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.01.2021 у справі N 197/1330/14-ц (провадження N 61-21956 св 19): "Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану... При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості". Суд не вбачає підстав для задоволення заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не було надано до суду доказів, які підтверджують завдання їй такої шкоди, її розміру, зокрема, будь-яких доказів щодо характеру та обсягу страждань, тяжкості вимушених змін у житті позивача, тощо. Оскільки, в матеріалах справи відсутні докази заподіяння моральної шкоди позивачу з вини відповідачів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає позовні вимоги в цій частині необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову. Частинами 9, 10 ст. 158 ЦПК України визначено, що випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. З урахуванням висновку суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, то заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.07.2020 року про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , підлягають скасуванню, після набрання рішення законної сили. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed