Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Печерського районного суду м. Києва, та просить суд визнати [PERSON] [INFO] , зареєстровану в квартирі [ADDRESS] , такою, що втратила право користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення її з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення зі звільненням від особистих речей. Мотивуючи позовні вимоги, вказує, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Окрім інших, в цій квартирі зареєстровано місце проживання відповідача, проте фактично за вказаною адресою остання не проживає, що і послугувало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою від 07.02.2022 відкрито провадження у справі та визначено її розглядати за правилами спрощеного провадження. В судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі на підставі наявних матеріалів справи, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач не з`явилася в судове засідання, про місце і час судового розгляду повідомлена належним чином, заяв, клопотань до суду не подано. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Як вбачається із матеріалів позовної заяви, відповідачі були повідомлені про судове засідання шляхом направлення судової повістки та публікації оголошень на веб-порталі судової влади України, що визначено Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та узгоджується з приписами цивільного процесуального законодавства, що як наслідок свідчить, що відповідачі вважаються повідомленими про розгляд справи належним чином. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, про що зазначено у заяві та просить провести розгляд у його відсутність. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача та пояснень третіх осіб, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення та задоволення позовних вимог. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, Судовим розглядом встановлено, що на підставі Договору Купівлі-продажу нерухомості, а саме квартири [ADDRESS] від 20 листопада 1997 року, укладеного між брокером брокерської контори № 144 [PERSON] , який діє за згодою та по дорученню [PERSON] , проживаючої в [ADDRESS] та брокер брокерської контори № 144 [PERSON] , який діє за згодою та по дорученню [PERSON] (прізвище було змінено на [PERSON], після розірвання шлюбу, 22 листопада 2001 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено відповідний запис за № 395 та 28 січня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві повторно видано Свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (далі - Позивач, [PERSON].), проживаючої в [ADDRESS] , позивачу на праві приватної власності належить вищевказана квартира. В даній квартирі зареєстровано місце проживання трьох осіб : [PERSON] , [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ). Позивач вказує, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає з 2005 року, дані обставини підтверджуються Актом, де саме наразі проживає відповідач позивачу не відомо. Згідно зі ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Об`єктом права власності особи може бути, зокрема житло - житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР (далі ЖК УРСР), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Поняття членів сім`ї власника житла (будинку чи квартири) визначено ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, згідно якої до членів сім`ї належать особи, які проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Отже, з моменту укладення договору купівлі-продажу, право власності на квартиру перейшло до позивача, а відповідач зберегла право користування квартирою внаслідок того, що була продавцем. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадяни України зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації, зокрема, документи, що підтверджують право на проживання в житлі. Відповідно до п. 18 «Правил реєстрації місця проживання», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207, для реєстрації місця проживання особа або її представник подає документи, що підтверджують право на проживання в житлі. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як зазначив Верховний суд України у своїй постанові від 16 листопада 2016 року № 6- 709цс16, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Таким чином, із вказаних норм слідує, що виключно власник житла наділений правом дозволяти реєстрацію місця проживання та надавати власне житло у користування третім особам, в тому числі і шляхом укладення відповідних договорів (наприклад, оренда, позичка, тощо). Надання згоди на реєстрацію місця проживання у власному житлі є одним із способів здійснення права власності, а наявність реєстрації місця проживання в житлі третьої особи, без згоди на те власника, є грубим порушенням права власності власника такого житла. Крім того, аналіз вищевказаних норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, як спосіб усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012р. визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Слід зазначити, що позивач не надавала відповідачу право користування квартирою та заперечує проти реєстрації її місця проживання у належній їй квартирі. Будь-які правочини з відповідачами, згідно з якими останнім надавалося б право користування (у тому числі право оренди) квартири, позивачем не вчинялися. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідач на спростування доводів та доказів сторони позивача своїх доказів суду не надала. Наряду з вказаним, позовні вимоги щодо виселення задоволенню не підлягають, оскільки вказане спростовує сама позивач, так як зазначає, що відповідач з 2005 року не проживає за адресою: [ADDRESS] та її місце проживання на даний час невідоме. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України також необхідно стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати - сплачений судовий збір.

Outcome: partial