Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-13 00:00:00

Позиція сторін у справі У серпні 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 01 березня 2013 року по 27 листопада 2014 року, а також середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки при звільненні з 27 листопада 2014 року по день фактичного розрахунку. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що [PERSON] працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України 7 скликання [PERSON] з 01 березня 2013 року по 27 листопада 2014 року без поширення дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період роботи позивач не використав 52 календарних днів щорічної основної відпустки. Апарат Верховної Ради України відмовив у виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку, оскільки народний депутат самостійно у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, здійснює розподіл місячного фонду оплати праці, надає матеріальну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку. Чинним законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України. Представник відповідача подав відзив на позов, в якому зазначив, що Апарат Верховної Ради України ніколи не був роботодавцем для [PERSON] та є неналежним відповідачем у справі. Поняття «оплата праці» чи «заробітна плата» включає у себе і виплату компенсації за невикористану щорічну відпустку, яка здійснюється з місячного фонду оплати праці помічників-консультантів, розподіл якого здійснює виключно народний депутат, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень. [PERSON] заяву від 01.03.2013 р. про зарахування на посаду помічника-консультанта народного депутата України [PERSON] писав саме на ім`я народного депутата України, а народний депутат України у свою чергу, звернувся до Керівника Апарату Верховної Ради України із відповідним поданням про зарахування позивача на посаду свого помічника консультанта, у якому також визначив фіксований розмір заробітної плати [PERSON] , тобто, розпорядився фондом заробітної плати. А також визначив строк на який він зараховується на роботу - на строк повноважень народного депутата України Мартинюка А.І., умови роботи. Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що грошова компенсація за невикористану відпустку є частиною заробітної плати позивача і належить до сум, що підлягають виплаті їй у день її звільнення. З огляду на те, що зазначена допомога є частиною заробітної плати, то відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України звернення позивача до суду з вимогою про її примусове стягнення з відповідача не підлягає обмеженню будь-яким строком. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження з викликом сторін у судове засідання для розгляду справи по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до довідки Апарату Верховної Ради України №20-10/470 від 21 травня 2021 року [PERSON] з 01 березня 2013 року по 27 листопада 2014 року працював на посаді помічника - консультанта народного депутата України Верховної Ради України сьомого скликання [PERSON] без поширення дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період роботи позивач не використав 52 календарних днів щорічної основної відпустки. При звільненні позивач подав заяву від 27 квітня 2021 року про виплату належної йому суми компенсації за невикористану частину щорічної відпустки. Листом від 24 травня 2021 року № 15/26-2021/167086 Апарат Верховної Ради України відмовив у виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку, оскільки народний депутат самостійно у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, здійснює розподіл місячного фонду оплати праці, надає матеріальну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до статті 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується із дня укладення трудового договору. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки (частина 1 статті 24 Закону). Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 зазначеного Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Абзацами 3, 4 пункту 2 Порядку визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, згідно якого розрахунки проводяться виходячи з установлених в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Суд погоджується із доводами позивача про те, що чинним законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України. Поряд із цим, позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. За правилами частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації, замість стягнення таких сум. При цьому позов не містить розрахунку розміру середнього заробітку, що позбавляє суд можливості перевірити його правильність та встановити межі заявлених позивачем вимог. Враховуючи викладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позову.

Outcome: dismissed