Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що з осені 1999 році він проживав однією сім`єю з [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Офіційну реєстрацію шлюбу вони не проводили, оскільки вважали, що головне у родині це турбота та піклування один про одного, як чоловіка та жінки. [INFO] передано помер єдиний син [PERSON] - [PERSON] . Вони разом з дружиною поховали сина, оскільки він був для заявника як рідний. [INFO] померла [PERSON] ,похованням якої він займався самостійно, оскільки інших родичів вона не мала. Після смерті дружини заявник звернувся до приватного нотаріуса КМНО Стець Н.М. із заявою про прийняття спадщини, але йому було роз`яснено про необхідність звернення до суду із заявою про встановлення факту. На підставі викладеного заявник звертається до суду із даною заявою, в якій просить визнати факт проживання однією сім`єю до часу відкриття спадщини [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.07.2022 року судом витребувано докази у справі. 12.09.2022 року до суду надійшла заява [PERSON] про уточнення своїх вимог. У судовому засіданні заявник повністю підтримав заяву, просив її задовольнити. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Вислухавши пояснення заявника, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. У встановлений діючим законодавством строк заявник [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Стець Н.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи, що була надана до суду. Але свідоцтво пор право на спадщину видано заявнику не було, приватним нотаріусом було роз`яснено про необхідність звернення до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю заявника та померлої. У своїх вимогах заявник вказує про те, що вони проживали з померлою постійно тривалий час. Так, при розгляді справи встановлено, що з 1999 року заявник [PERSON] проживав однією сім`єю із [PERSON] . Даний факт знайшов своє підтвердження під час розгляду справи судом та був доведений належними доказами, а саме: договором-замовленням на організацію та проведення поховання від 29.01.2022 року, укладеного з [PERSON] ; довідкою на одержання праху [PERSON] від 31.01.2022 року; фотокартками із зображенням заявника разом з [PERSON] ; квитанціями про сплату квартплати та комунальних послуг по квартирі [ADDRESS] . Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що з 1999 року по січень 2022 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю як чоловік та жінка. У період спільного проживання вони вели спільне господарство, придбавали продукти, побутові речі, техніку, піклувалися один про одного. Згідно із частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Тлумачення частини першої статті 293 ЦПК України свідчить, що суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, з метою підтвердження наявності або відсутності таких фактів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в спорах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети - ні. Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім"єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім"ю складають особи, які спільно проживають, пов"язані спільним побутом, мають взаємні права та обов"язки. Статтею 1 Сімейного кодексу України визначаються засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов"язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов"язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім"ї та родичів. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім"ю складають особи, які спільно проживають, пов"язані спільним побутом, мають взаємні права та обов"язки. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім"єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення чинного законодавства. Статтею 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно ст. 27 СК України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Поняття "проживання однією сім`єю" та "член сім`ї" не є тотожними. Особа може бути близьким родичем спадкодавця, тобто відноситися до членів сім`ї, проте не проживати з ним однією сім`єю. Центральною ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Як встановлено при розгляді справи, факт спільного проживання однією сім"єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідно заявнику для вирішення питання щодо встановлення права власності на майно, що залишилося після смерті [PERSON] . Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] є підставною та обґрунтованою, оскільки факт спільного проживання вказаних осіб знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та був доведений належними доказами, у зв"язку з чим заява підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved