Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-13 00:00:00

У січні 2021 року до суду надійшла вказана позовна заява публічного акціонерного товариства "Державний Ощадний банк України" в особі філії - Донецького обласного управління АТ "Ощадбанк" до\~ [PERSON] про стягнення недоотриманого доходу, в якому позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача недоотриманий дохід в розмірі 60321,72 доларів США та судові витрати по справі. Позов обґрунтовано тим, що 27 травня 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №3831, відповідно до умов якого банк передав, а відповідач отримав у користування кредитні кошти у розмірі 61600,00 доларів США та зобов`язався повернути вказані кошти, а також сплатити проценти за користування кредитом. Проте своїх обов`язків відповідач не виконав, у зв`язку з чим банк звернувся до суду. 23 грудня 2010 року Калінінським районним судом м. Донецька задоволено позов ВАТ «Державний ощадний банк України» та стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 5515427,90 грн та судові витрати. Проте позивач вважає, що оскільки на час прийняття вказаного рішення суду судова практика виходила з того, що кошти за кредитними договорами, які були надані в доларовому еквіваленті, мають розраховуватися у гривневому на час прийняття рішення по справі, має місце недоотриманий дохід позивача у розмірі 60321,72 доларів США. У зв`язку із зазначеним позивач вимушений був звернутися до суду. Ухвалою суду від 01 березня 2021 року провадження у справі за вказаним позовом було відкрито та постановлено здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження. У судове засідання сторони не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Позивач позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Відповідач подав до суду відзив, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог повністю у зв`язку з тим, що вважає, що вказана сума недоотриманого доходу позивачем не доведена належним чином, окрім того, наполягав на тому, що банк вже використав своє право на звернення до суду із вказаним позовм, а зміна судової практики не є підставою для отримання позивачем недоотриманого доходу. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд прийшов наступних висновків. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 27 травня 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №3831, відповідно до умов якого банк передав, а відповідач отримав у користування кредитні кошти у розмірі 61600,00 доларів США та зобов`язався повернути вказані кошти, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 17% річних в порядку та на умовах, визначених договором. Проте своїх обов`язків відповідач не виконав, у зв`язку з чим банк звернувся до суду. Згідно копії рішення Калінінського районного суду м. Донецька у справі 2-4873/10 від 23 грудня 2010 року, задоволено позов ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Ворошиловського відділення №25 м. Донецька та стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 5515427,90 грн та судові витрати у розмірі 1820,00 грн. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Представник позивача в обґрунтування своєї позовної заяви зазначає, що сума, присуджена до стягнення рішенням Калінінського районного суду м. Донецька у справі 2-4873/10 від 23 грудня 2010 року, вказана в еквіваленті в гривнях, оскільки на дату подання позову були відсутні механізми примусового стягнення заборгованості в іноземній валюті та судова практика була аналогічна тій, що висвітлена у вказаному вище рішенні суду. Заявляючи дану суму до стягнення, позивач зазначив, що кредит надавався у доларах США та повертатися повинен також у доларах США, оскільки вказане рішення суду, яким сума боргу була стягнута у гривневому еквіваленті, досі не виконане, то на теперішній час заборгованість збільшилась у вигляді недоотриманих доходів. Проте суд, беручи до уваги заперечення відповідача, викладені ним у відзиві на позовну заяву, не погоджується із зазначеними позивачем доводами, виходячи з наступного. Згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Разом з тим ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року № 193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності. Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу. Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку. Наведене дає право зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Заявляючи вимоги про стягнення курсової різниці, позивач просив стягнути її на підставі статті 22 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Визначення поняття збитків наводяться також у частині другій статті 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16. Тобто, «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі №750/8676/15-ц від 30 травня 2018 року. У даному випадку позивач, як кредитор за кредитним договором відповідно до вимог ст.6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2010 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, визначивши заборгованість у валюті гривні України, вказавши, що саме 515427,90 грн є повним розміром заборгованості. Рішенням Калінінського районного суду м. Донецька у справі 2-4873/10 від 23 грудня 2010 року позов задоволено у повному обсязі. Рішення набрало чинності і знаходиться на примусовому виконанні. Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, та погодився на прийняття заборгованості саме у національній валюті. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення 60321,72 доларів США, які фактично становлять курсову різницю. Окрім того, в порушення вимог, встановлених ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано жодних відомостей про заходи, вжиті останнім щодо одержання присудженого рішенням Калінінського районного суду м. Донецька у справі 2-4873/10 від 23 грудня 2010 року на його користь боргу за кредитним договором та заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, а лише зазначено, що 12 березня 2011 року позивачем отримано постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі вищевказаного рішення, проте до теперішнього моменту не виконано з неодноразовим поверненням виконавчого документу стягувачу. На підставі всього вищевикладеного, суд, проаналізувавши докази та оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, беручи до уваги, що позивачем не було заявлено вимог щодо стягнення 3% річних за кожний день невиконання рішення Калінінського районного суду м. Донецька у справі 2-4873/10 від 23 грудня 2010 року у порядку ст.625 ЦК України, вважає, що позовні вимоги АТ «Державний ощадний банк України» не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed