Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до фізичної особи-підприємця [PERSON] , в якій посилається на те, що з 20 травня 2003 року між [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] був укладений трудовий договір, який зареєстрований в Дніпродзержинському міському центрі зайнятості 20.05.2003 року за №1545. В середині грудня 2021 року їй зателефонувала Відповідачка та повідомила, що у зв`язку зі змінами в законодавстві та обов`язкового встановлення реєстратора розрахункових операцій, їй економічно не вигідно орендувати приміщення, де працювала [PERSON] та надала час на роздуми з питання щодо можливості оформлення Позивача як суб`єкта господарювання та подальшого провадження діяльності від свого імені. На початку січня 2022 року їй зателефонувала бухгалтер та запросила для отримання заробітної плати. Заробітну плату [PERSON] отримала в розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень. Після отримання заробітної плати їй стало відомо про те, що її відповідно до наказу №5/11 від 29.11.2021 року було звільнено за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін). Однак, жодної заяви на звільнення вона не писала, з наказом про звільнення не ознайомлювалась. Крім того, їй не було надано повідомлення про суми, належні при звільненні, а запис до трудової книжки був здійснений лише 31.01.2022 року. 24 січня 2022 року на адресу Відповідача був направлений адвокатський запит №24/01/2022 щодо надання документів, а саме: копію наказу про звільнення, довідку про нараховані суми, належні [PERSON] при звільненні, копію документу, що підтверджує здійснення повного розрахунку при звільненні, але лист з вказаним адвокатським запитом повернувся з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою. 28 січня 2022 року на офіційну електронну адресу Відповідача, яка зазначена в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, було повторно направлено адвокатський запит. Однак, станом на день звернення до суду, відповідь на вказаний запит так і не надійшла. Також, в день звільнення 01.12.2021 р., Відповідач письмово її не повідомив про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. Відповідно до пункту 3 трудового договору від 20.05.2003 року б/н, Роботодавець зобов`язується оплачувати працю працівнику у розмірі 185 гривень на місяць. Розмір заробітної плати визначається угодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. Тобто, ФОП [PERSON] виплачувала їй заробітну плату у розмірі мінімальної заробітної плати. Вказане також підтверджується інформацією з реєстру застрахованих осіб форми ОК-5 від 14.02.2022 року виданої Пенсійним фондом України. Згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2021 по 31.11.2021 року становить 6000,00 (шість тисяч) гривень. Тобто, ФОП [PERSON] повинна виплатити їй заробітну плату у такому розмірі: 6000,00 - 18% (податок на доходи фізичних осіб) - 1,5 (військовий збір) = 4846,20 грн., але всупереч вказаним нормам була виплачена заробітна плата у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень і лише 06.01.2022 року. Отже, залишок невиплаченої заробітної плати становить 1346,20 гривень. Разом з тим, частинами 1, 2 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи. Відповідно до пункту 6 трудового договору б/н від 20.05.2003 року, укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] , визначено, що тривалість щорічної оплачуваної відпустки становить 24 календарні дні. В період з дня укладення трудового договору до дати звільнення вона жодного разу не перебувала у відпустці. Відповідно до статті 9 ЗУ «Про відпустки» їй, в період з 20.05.2003 року по 01.12.2021 року, нараховується наступна кількість днів щорічної відпустки: 20.05.2003 - 20.05.2004 - 24 календарні дні; 20.05.2004 - 20.05.2005 - 24 календарні дні; 20.05.2005 - 20.05.2006 - 24 календарні дні; 20.05.2006 - 20.05.2007 - 24 календарні дні; 20.05.2007 - 20.05.2008 - 24 календарні дні; 20.05.2008 - 20.05.2009 - 24 календарні дні; 20.05.2009 - 20.05.2010 - 24 календарні дні; 20.05.2010 - 20.05.2011 - 24 календарні дні; 20.05.2011 - 20.05.2012 - 24 календарні дні; 20.05.2012 - 20.05.2013 - 24 календарні дні; 20.05.2013 - 20.05.2014 - 24 календарні дні; 20.05.2014 - 20.05.2015 - 24 календарні дні; 20.05.2015 - 20.05.2016 - 24 календарні дні; 20.05.2016 - 20.05.2017 - 24 календарні дні; 20.05.2017 - 20.05.2018 - 24 календарні дні; 20.05.2018 - 20.05.2019 - 24 календарні дні; 20.05.2018 - 20.05.2020 - 24 календарні дні; 20.05.2020 - 20.05.2021 - 24 календарні дні; 20.05.2021р.-29.11.2021р.=20+30+31+31+30+31+30=172 к.днів - 2 к.дня (28.06.21 та 24.08.2021р. - святкові дні)=170 календарних днів. Тобто, 24 (кількість днів відпустки) / 365 (загальна кількість днів у році) - 11 (святкові дні) * 172 (кількість відпрацьованих днів) - 2 (святкові дні в період з 20.05.21 по 29.11.21) = (24/ 354) * 170=11,457=11 к.днів відпуски. Отже, загальна кількість днів невикористаної відпустки становить 443 дні. Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати за невикористані відпустки. Пунктом 7 вказаного розділу Порядку встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Тобто, для визначення середньоденної заробітної плати [PERSON] враховуємо період з 01.11.2020 року по 31.10.2021 рік, за вказаний період Позивач отримала заробітну плату, однак згідно довідки виданої Пенсійним фондом України, вона не отримувала заробітну плату з період з 01.01.2021 року по 31.03.2021 рік, разом з тим, в цей період вона працювала та отримувала заробітну плату, а тому вважає за необхідне брати до розрахунку кількість відпрацьованих днів та розмір заробітної плати згідно укладеного трудового договору, адже ФОП [PERSON] не подавала звітність за вказаний період посилаючись на надання законодавством України можливість не сплачувати ЄСВ за перший квартал 2021 року у зв`язку з встановленням карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19. Отже, [PERSON] за період з 01.11.2020 року по 31.10.2021 рік отримала наступну заробітну плату: Листопад 2020 рік - 5000,00 гривень; Грудень 2020 рік - 5000,00 гривень; Січень 2021 рік - 6000,00 гривень; Лютий 2021 рік - 6000,00 гривень; Березень 2021 рік - 6000,00 гривень; Квітень 2021 рік - 6000,00 гривень; Травень 2021 рік - 6000,00 гривень; Червень 2021 рік - 6000,00 гривень; Липень 2021 рік - 6000,00 гривень; Серпень 2021 рік - 6000,00 гривень; Вересень 2021 рік - 6000,00 гривень; Жовтень 2021 рік - 6000,00 гривень; Загальний розмір заробітної плати становить: 70000,00 гривень. Середньоденна заробітна плата розраховується за наступною формулою: 70000,00/(365 (кількість днів у році) - 11(святкові дні)) = 197,74 гривень. На підставі наведених вище обставин здійснюють розрахунок компенсації за невикористанні дні відпусти за наступною формулою: 197,74 гривні (середньоденна заробітна плата) * 443 (кількість днів невикористаної відпустки) = 87598 гривень 82 копійки. Отже, з урахуванням наведеного вище, Відповідач у справі, при звільненні [PERSON] , повинна була виплатити залишок невиплаченої заробітної плати у розмірі 1346 гривень 20 копійок та компенсацію за невикористанні дні відпустки у розмірі 87598 гривень 82 копійки. Однак, станом на день звернення до суду ФОЛ [PERSON] так і не здійснила повного розрахунку з [PERSON] . Згідно вимог ст. 117 КЗпПУ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100. За таких обставин, середньоденна заробітна плата позивача складає 12000,00 гривень (заробітна плата за 2 місяці) / 43 (22 робочі дні в вересні + 21 робочий день в жовтні) = 279 гривень 07 копійок. Крім того, відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 1167 ЦКУ моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка їй завдала, за наявності її вини. Внаслідок незаконних та протиправних дій Відповідача, які виразились в незаконному звільнені та невиплаті належних їй сум, було порушено її нормальний психічний стан який проявився в якості депресія, переживань, неповноцінному сні, терміновому пошуку іншої роботи задля забезпечення умов для існування. Всі ці факти завдали їй моральну шкоду, а тому при визначенні розміру моральної шкоди було враховано всі вказані вище обставини і тому вважає, що Відповідач повинен компенсувати їй завдану моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. (двадцять тисяч гривень). Вважає, що Відповідач при звільнені порушила її права, а саме: винесла наказ про звільнення без законних на те підстав, не здійснила повний розрахунок при звільненні, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Просить стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] (адреса: [ADDRESS] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) на користь [PERSON] (адреса: [ADDRESS] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) заборгованості по заробітній платі у розмірі 1346 гривень 20 копійок; компенсацію за невикористанні дні відпустки у розмірі 87598 гривень 82 копійки; середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення; моральну шкоду у розмірі 20 000 гривень 00 копійок, та суму судових витрат, пов`язаних з розглядом судової справи. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Від відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона не визнала позовні вимоги та просить відмовити в їх задоволенні у зв`язку з тим, що відповідно до норм Кодексу законів про працю України, 20.05.2003 року між нею та позивачем був укладений трудовий договір, який зареєстрований у Дніпродзержинському міському центрі занятості за №1545 від 20.05.2003року. На початку вересня 2021 року (а не у середині грудня 2021 року, як стверджує у позовній заяві позивач) вона зателефонувала [PERSON] та повідомила, що до кінця поточного року має намір припинити свою підприємницьку діяльність. За таких обставин, згідно наказу №5/11 від 29.11.2021 року та на підставі ч. 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, трудовий договір між нею та [PERSON] був припинений. Стосовно тверджень позивача, що в період з дня укладання трудового договору до дати звільнення, вона жодного разу не перебувала у відпустці, зазначила, що вищенаведене твердження позивача не відповідає дійсності оскільки, відповідно до приписів Закону України «Про відпустки» та Кодексу законів про працю України, позивачу щорічно надавались відпустки (згідно затверджених планів відпусток) та можливості для їх використання. Крім того, аналізуючи надані представником позивача докази вважає, що ним не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування позовних вимог щодо ненадання [PERSON] щорічних відпусток за період її роботи або неможливості їх використання (не з її вини), що має бути оформлено в передбаченому законом порядку. Стаття 10 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР зазначає, що черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Отже, якщо працівник відмовляється використати надане йому Конституцією України, Законом України "Про відпустки" право на відпочинок (щорічну відпустку), зважаючи на те, що роботодавець несе відповідальність за ненадання відпустки, він має право в межах, установлених графіком, без заяви працівника видати наказ про надання йому відпустки. Відповідно до статті 139 Кодексу законів про працю України працівники зобов`язані своєчасно і точно виконувати розпорядження (накази) роботодавця. За їх невиконання працівника може бути притягнено до дисциплінарної відповідальності. Аналогічне положення закріплене в листі Міністерства соціальної політики України №207/13/116-12 від 21.06.2012 р. «Про грошову компенсацію за невикористану відпустку». Відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки» та статті 83 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. Водночас, необхідно звернутись до статті 81 КЗпП України, згідно з якою, якщо міжнародним договором чи міжнародною угодою, в яких бере участь Україна, встановлені інші правила, ніж ті, що містить законодавство України про працю, то застосовуються правила міжнародного договору або міжнародної угоди. Так, Законом України від 29.05.2001 року № 2481-111 була ратифікована Конвенція Міжнародної організації праці № 132 1970 року про оплачувані відпустки. Згідно із ст. 12 Конвенції, угоди про відмову від права на мінімальну щорічну оплачувану відпустку чи про невикористання такої відпустки з заміною її компенсацією чи іншим способом визнаються недійсними чи забороняються. Це правило є обов`язковим для виконання на території України. Тобто, питання виплати компенсації за невикористані відпустки має ставитися в залежність від причини невикористання особою цих відпусток: чи з його вини чи без його вини. Стосовно позовної вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, зазначив наступне. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди були сформульовані Верховним Судом у постановах від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17 від 27.11.2019 року у справі №750/6330/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Однак, у позовній заяві [PERSON] не вказує на характер страждань або будь-які приниження з її боку та негативні наслідки, яких вона зазнала через це. Отже, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань. В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] , посилаючись на те, що заборгованість позивачці була сплачена через касу готівкою, а щорічні відпустки були використані позивачкою своєчасно відповідно до графіків відпусток, які він надав суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона знає [PERSON] приблизно 9 років. Їй відомо, що [PERSON] працювала у приватного підприємця [PERSON] в магазині канцтоварів «Олівець» продавцем. Вона працювала з [PERSON] в одній будівлі з магазином канцтоварів «Олівець», у відділі «ремонт одягу» з 2012 року. Їй відомо, що [PERSON] ходила у відпустки, оскільки, коли [PERSON] була відсутня на роботі, в цей період за неї працювала [PERSON] . Документів підтверджуючих, що [PERSON] знаходилася саме у щорічних оплачуваних відпустках не бачила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він робив у будівельному магазині, який знаходиться в одній будівлі з магазином канцтоварів «Олівець» десь з 2014 по 2018 роки. Йому добре знайомі і [PERSON] і [PERSON] . Йому відомо, що [PERSON] ходила у відпустки, оскільки за час її відсутності за неї працювала [PERSON] . Коли [PERSON] поверталась, то розповідала, що з чоловіком їздила на море. В якій саме відпустці - оплачуваній чи ні, була [PERSON] він не знає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він знає [PERSON] 24 роки, оскільки проживав з нею в одному будинку, а [PERSON] знає з 2012 чи 2013 року. [PERSON] працювала в магазині канцтоварів «Олівець». Йому відомо, що [PERSON] ходила у відпустки, оскільки в цей період за неї працювала [PERSON] . Разом з цим ніяких документів, які б підтверджували, що [PERSON] перебувала саме в щорічній оплачуваній відпустці він не бвчив. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У судовому засіданні при розгляді справи були встановлені наступні обставини. Судом встановлено, що 20 травня 2003 року між [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] був укладений трудовий договір, який зареєстрований в Дніпродзержинському міському центрі зайнятості 20.05.2003 року за №1545 (а.с.31-34). Згідно наказу №5/11 від 29.11.2021 року та на підставі ч. 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, трудовий договір між Фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] був припинений. Відповідно до пункту 3 трудового договору від 20.05.2003 року б/н, Роботодавець зобов`язується оплачувати працю працівнику у розмірі 185 гривень на місяць. Розмір заробітної плати визначається угодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. Тобто, ФОП [PERSON] виплачувала [PERSON] заробітну плату у розмірі мінімальної заробітної плати. Вказане також підтверджується інформацією з реєстру застрахованих осіб форми ОК-5 від 14.02.2022 року виданої Пенсійним фондом України(а.с.13-17). Згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2021 по 31.11.2021 року становить 6000,00 (шість тисяч) гривень. Тобто, ФОП [PERSON] повинна виплатити [PERSON] заробітну плату у такому розмірі: 6000,00 - 18% (податок на доходи фізичних осіб) - 1,5 (військовий збір) = 4846,20 грн., але всупереч вказаним нормам була виплачена заробітна плата у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень і лише 06.01.2022 року. Отже, залишок невиплаченої заробітної плати становить 1346,20 гривень. Доказів того, що на час розгляду справи дана заборгованість із заробітної плати перед позивачем погашена, відповідачем суду не надано. У судовому засіданні представник відповідача стверджував, що залишок заборгованості позивачка отримала на руки через касу. Разом з цим будь-яких доказів як то відомості про нарахування та отримання коштів відповідачем не надано або хоча б розписки за підписом позивачки про отримання цієї суми. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 47 КЗпП України - власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статі 116 цього Кодексу. У відповідності з ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Відповідно до пункту 6 трудового договору б/н від 20.05.2003 року, укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] , визначено, що тривалість щорічної оплачуваної відпустки становить 24 календарні дні. В період з дня укладення трудового договору до дати звільнення вона жодного разу не перебувала у відпустці. Відповідно до статті 9 ЗУ «Про відпустки» [PERSON] , в період з 20.05.2003 року по 20.05.2021 року нараховується наступна кількість днів щорічної відпустки: 18 років х 24 дні/рік = 432 дні. В період з 20.05.2021р. по 29.11.2021р.=12+30+31+31+30+31+29=194 к.днів - 3 к.дня (28.06.21 та 24.08.2021, 14.10.2021 - святкові дні)=191 календарних днів. 24/(365-11)*(194-3)= (24/354)*191=12,949=13 к.днів відпустки. Отже, загальна кількість днів невикористаної відпустки становить: 18*24+13=445 днів. Відповідно до інформації з реєстру застрахованих осіб форми ОК-5 від 14.02.2022 року виданої Пенсійним фондом України(а.с.13-17), [PERSON] в січні, лютому та березні 2021 року заробітну платню не отримувала, таким чином [PERSON] з 01.11.2020 року по 31.10.2021 року отримала наступну заробітну плату: Листопад 2020 рік - 5000,00 гривень; Грудень 2020 рік - 5000,00 гривень; Січень 2021 рік - 0 гривень; Лютий 2021 рік - 0 гривень; Березень 2021 рік - 0 гривень; Квітень 2021 рік - 6000,00 гривень; Травень 2021 рік - 6000,00 гривень; Червень 2021 рік - 6000,00 гривень; Липень 2021 рік - 6000,00 гривень; Серпень 2021 рік - 6000,00 гривень; Вересень 2021 рік - 6000,00 гривень; Жовтень 2021 рік - 6000,00 гривень; Загальний розмір заробітної плати становить: 52000,00 гривень. Середньоденна заробітна плата розраховується за наступною формулою: 52000,00 / (365 (кількість днів у році) - 11(святкові дні)) = 146,89 гривень. На підставі наведених вище обставин здійснюємо розрахунок компенсації за невикористанні дні відпусти за наступною формулою: 146,89 гривень (середньоденна заробітна плата) * 445 (кількість днів невикористаної відпустки) = 65366 гривень 05 копійок. Державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законом України «Про відпустки» іншими законами та нормативно-правовими актами України. Відповідно до статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Як передбачено частиною 10, 11 статті 10 Закону України «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам (частина 12 статті 10 Закону України «Про відпустки»). Отже, обов`язок затвердження графіка відпусток і доведення його до працівників, а також ведення обліку відпусток лежить на роботодавцеві. Будь-яких належних доказів на підтвердження того, що за період з 20.05.2003року по момент звільнення позивачка перебувала у щорічних оплачуваних відпустках відповідачем суду не надано. Посилання на пояснення свідків суд вважає недоречними, так як допитані в суді свідки змогли пояснити лише те, що в певний період часу [PERSON] була відсутня на роботі. Разом з цим свідки не могли пояснити причини відсутності її на роботі. Будь-яких документів, які б свідчили про те, що в період відсутності її на роботі вона перебувала саме у щорічній оплачуваній відпустці свідки не бачили. Надані представником відповідача графіки відпусток судом також не приймаються до уваги, так як вони не містять підпису працівника [PERSON] . Отже в порушення ст.10 Закону України «Про відпустки» конкретний період надання щорічних відпусток не узгоджувався між працівником і роботодавцем та доказів про те, що [PERSON] письмово повідомляла працівника про дату початку відпустки суду не надано, як не надано і самих наказів про відпустку та підтверджень того, що [PERSON] з ними ознайомилась. Таким чином встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що відповідач в суді не довів належними і допустимими доказами факт надання працівникові [PERSON] щорічної основної відпустки, передбаченої законодавством, за період роботи з 2003 року по 2021 рік. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах, отже тягар відсутності вини у нездійсненні розрахунку зі звільненою особою покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган). Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного суду у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.04.2021 (справа № 761/11253/19). З огляду на положення Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1982 року №158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» та особливості трудових відносин тягар доказування у спорах про порушення трудових прав працівника покладається на роботодавця, який має довести, що він діяв відповідно до вимог трудового законодавства. Така позиція відображена у судовій практиці ВССУ в ухвалі від 10 червня 2015 року у справі №6-3106св15. Разом з цим будь-яких належних доказів на підтвердження того, що відповідачем була у повній мірі сплачена заборгованість по заробітній платі суду не надано, як не надано і належних доказів з приводу того, що за період з 20.05.2003року по момент звільнення позивачка перебувала у щорічних оплачуваних відпустках. Щодо стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Згідно зі ст. 117 КЗпП України У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. У разі невиплати з вини роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема, згідно з умовами трудового договору та відповідно до законодавчих гарантій. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, зазначила, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження доводів щодо неможливості здійснення повного розрахунку з позивачем, на день розгляду справи судом заборгованість з заробітної плати не виплачена, компенсація за невикористану відпустку також не сплачена. Таким чином має місце винна поведінка відповідача як і підстави для настання відповідальності за ст. 117 КзпП України. Судом встановлено, що при звільненні позивача з роботи з ним не були проведені всі розрахунки. Відповідно до пункту першого Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати. Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Середньоденна заробітна плата позивача складає 12000,00 гривень (заробітна плата за 2 місяці) / 42 (22 робочі дні в вересні + 20 робочих днів в жовтні) = 285 гривень 71 коп. Отже, середній заробіток за затримку виплати грошових сум при звільненні за шість місяців станом на 30.05.2022 становить: 127 (кількість робочих днів за період з 30.11.2021 по 30.05.2022 р.) * 285,71 = 36285 гривень 17 коп. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 1346 гривень 20 копійок; компенсація за невикористанні дні відпустки у розмірі 65366 гривень 05 копійок; середній заробіток за час затримки розрахунку за шість місяців в сумі 36285 гривень 17 коп. Розглядаючи вимогу позивача про стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що відповідачем позивачу у зв`язку з не проведенням розрахунку при звільненні була спричинена і моральна шкода: відповідачем було порушено чинне законодавство стосовно виплати заробітної плати, що привело до моральних страждань позивача, тому що погіршився його життєвий рівень і нормальні життєві зв`язки. Позивач змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя . Суд вважає, що позовні вимоги позивача у частині стягнення моральної шкоди підлягаю задоволенню, але частковому. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить з характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення). Окрім того, судом враховується пов`язані з цим вимушені зміни в життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Суд враховує тривалість періоду, за який утворилась заборгованість, розмір цієї заборгованості, тому виходячи з засад розумності та справедливості сума грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом у розмірі 1000грн. Вищезазначені обставини свідчать про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Суд задовольнив вимоги позивачки частково, тому згідно зі ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з [PERSON] в дохід держави судовий збір в сумі 1039 грн. 97 коп., тобто пропорційно задоволених вимог позивача.

Outcome: partial