Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-15 00:00:00

У червні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що за рішенням суду з нього стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі ј частини його доходу. Але сплачувати надалі такий розмір аліментів він не має можливості. Так, на даний час він безробітний. 01 січня 2022 року невстановленою особою йому нанесені тілесні ушкодження, тому вимушений лікуватись, на що витрачає багато коштів, та не має змоги працювати. Жодних доходів немає і розмір аліментів 2965 грн. є непосильною, наявну заборгованість не може погасити. Тому на даний час на підставі ст.192 СК України виникла необхідність у зменшенні розміру аліментів з ј частини до 1/6 частини. Просив суд зменшити розмір аліментів, який було встановлено рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 вересня 2019 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , до 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму щомісячно, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір в розмірі 992,40 грн. 22 липня 2022 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з позовом, відповідачка [PERSON] вказала, що при прийнятті судом рішення про сплату аліментів [PERSON] позовні вимоги визнав, доказів свого матеріального стану не надав, що унеможливлює їх порівняння. За останнім місцем роботи позивача було звільнено 31 серпня 2021 року, але він продовжував сплачувати аліменти. Протягом 2019, 2020 та 2021 року [PERSON] сплачував аліменти саме по середньомісячному по району та жодних труднощів в нього не виникало. Також, позивач має право на отримання допомоги у разі безробіття, і розмір аліментів визначався саме з розміру цієї допомоги. Просила врахувати, що позивач у травні та липні 2022 року сплатив аліменти в розмірі 3125 грн., тому відсутність доходу не впливає на здатність позивача сплачувати такий розмір аліментів. Також вважає необґрунтованим посилання позивача на погіршення стану здоров`я, оскільки воно носило тимчасовий характер та на час розгляду справи відсутні документи, які б вказували на продовження хвороби. Крім того, при лікуванні він отримував страхові виплати від ТдВ «СК «Кредо». При вирішенні спору просила врахувати, що першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, та відмовити в задоволенні позову. 15 серпня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач [PERSON] зазначив, що на час прийняття судом рішення він має офіційний заробіток вантажник. З 31 серпня 2021 року він є безробітним. У результаті отриманих травм, він довгий час перебував в лікарні, йому встановлена ІІІ група інвалідності. На лікування він витратив багато коштів, а страхова компанія не покрила і половини таких витрат. Тому через отримані травми, встановленням групи інвалідності, його матеріальне становище змінилось, він не має змоги сплачувати аліменти в такому розмірі. Просив позов задоволити. У судове засідання позивач не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Просив позов задоволити. У судовому засіданні представник відповідачки проти позову заперечував. Подав письмові пояснення, вказавши, що 23 серпня 2022 року [PERSON] повністю сплатив борг по аліментам в розмірі 13\~144,85 грн., що виключає доводи позивача про неможливість й надалі сплачувати аліменти у розмірі, визначеному рішенням суду. У разі оформленням позивачем допомоги по інвалідності, розмір аліментів буде визначатись саме з такого доходу позивача. Подані [PERSON] квитанції витрат на його лікування лише підтверджують його можливості сплачувати аліменти, оскільки позивач не надає інформації про джерела походження таких коштів. Вважає, що жодних доказів неможливості сплачувати аліменти та погіршення матеріального становища позивач не надав. Просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 вересня 2019 року стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 06 червня 2019 року (цивільна справа №369/7294/19, провадження 2/369/3289/19). Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено у ст.180 СК України. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. (ст.181 СК України). Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. За ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. З матеріалів справи встановлено, що на виконанні у Бахмацькому відділі Державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Суми) перебуває виконавчий лист №2/369/3289/19 щодо примусового виконання судового рішення про стягнення аліментів. З листа Бахмацького ВДВС №10033 від 27 липня 2022 року вбачається, що розмір аліментів визначається відповідно до ч.2 ст.195 СК України з урахуванням розміру середньої заробітної плати працівника для даної місцевості (червень 2022 року розмір аліментів становив 3215,50 грн.), станом на 01 липня 2022 року заборгованість по аліментам становила 13\~144,85 грн. На час розгляду справи, з пояснень представника відповідача встановлено, що 23 серпня 2022 року вищевказана заборгованість була погашена [PERSON] у повному обсязі, що також підтверджується електронним витягом про зарахування коштів на рахунок. Згідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити розмір встановлених аліментів або звільнити від їх сплати. Дана норма містить дві підстави для коригування аліментів:а) шляхом зміни розміру аліментів у бік зменшення або збільшення; б) шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати. Аліментні правовідносини існують тривалий час. Тому матеріальний або сімейний стан особи, яка одержує аліменти, а також того, хто їх сплачує, протягом цього часу може істотно змінитися як убік погіршення так і у бік покращення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України№789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, з положень ст. 181 та ст. 192 СК України вбачається, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Таким чином, із викладеного вище вбачається, що Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного рішенням суду. У статті 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на чию користь вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього. Встановлено, що 01 січня 2021 року близько 20 год.00 хв. за адресою: м.Київ, пр-т Григоренка, 21, невстановлена досудовим розслідуванням особа, нанесла тілесні ушкодження середньої тяжкості [PERSON] , про що внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, №12022100020000009 від 02 січня 2022 року. Згідно виписки з медичної картки стаціонарного хворого №2211 відділення ортопедії та травматології КНП «Київська міська клінічна лікарня №3» [PERSON] перебував на лікуванні з 01 січня 2022 року, виписаний 24 січня 2022 року. [PERSON] з 28 червня 2022 року встановлена ІІІ група інвалідності, дата чергового переогляду 07 липня 2023 року, що підтверджено довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Чернігівської травматологічною міжрайонною спеціалізованою експертною комісією №140993 від 07 липня 2022 року. З листа керівника ПП «Торговий Дім «Сталкер» від 26 липня 2022 року вбачається, що [PERSON] був прийнятий на роботу на підприємство з 13 липня 2021 року і звільнений з роботи 31 серпня 2021 року згідно наказу №16 за прогул, п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податку станом на 09 серпня 2022 року [PERSON] , отримав дохід в розмірі 12500 грн. від ТдВ «СК «Кредо». Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі № 6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). З аналізу зазначених правових норм також вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахуванням встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Звертаючись до суду із даним позовом, [PERSON] зазначав, що є безробітним та на час розгляду справи оформлює соціальну допомогу по інвалідністю. Однак, належних доказів зміни свого матеріального становища позивач суду не надав. Посилання позивача на завдані тілесні ушкодження, встановлення ІІІ групи інвалідності і як наслідок неможливість працювати, суд до уваги не бере, так з довідки до акту огляду МСЕК та форми індивідуальної програми реабілітації інваліда вбачається, що [PERSON] має протипоказання лише до важкої фізичної праці, тривалого перебування на ногах, при цьому рекомендованою є професія менеджера. Будь-яких інших обмежень судом не встановлено. Подані позивачем квитанції свідчать про сплату аліментів та виконання позивачем своїх батьківських обов`язків, однак не є підставою для задоволення позову про зменшення розміру аліментів. Також не підтверджують доводи позивача про зміну його матеріального становище звільнення з роботи. Судом встановлено, що з останнього місця роботи його було звільнено ще у серпні 2021 року, позов поданий у червні 2022 року, з серпня 2022 року здійснював оплати у встановлений виконавцем розмірах, а у серпні 2022 року позивачем повністю погашена заборгованість. Також суд приймає до уваги доводи представника відповідача, що [PERSON] витрачав кошти на своє лікування, але джерела походження коштів не надав. Суд зазначає, що позивач є працездатною особою, доказів на підтвердження неможливості працювати за станом здоров`я матеріали справи не містять, оформлення позивачем соціальної допомоги по інвалідності не може бути підставою для зменшення розміру аліментів за встановлених судом обставин. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем підстав для задоволення його позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на відповідача. Відповідно до\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно до ч. 3 ст.\~133, ст.\~140, ч. 2 ст.\~141 ЦПК України, особа, як понесла витрати, пов`язані з витребуванням доказів та вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, має право вимагати відшкодування цих судових витрат за рахунок іншої сторони. Відповідно до ч. 8\~ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Частинами 1, 2\~ст. 246 ЦПК України\~визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що 06 липня 2022 року між [PERSON] та адвокатом Льовкін Максимом Олеговичем був укладений договір про надання правничої (правової) допомоги №184/2022. Відповідно до п. 1.1 адвокат зобов`язується надати правову допомогу клієнту на умовах і в порядку, що визначені цим Договором та додатковими угодами до Договору, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до п. 3.1 отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару. Вартість послуг адвоката визначається у додаткових угодах до цього Договору. Винагорода включає усі податки та збори, які адвокат зобов`язаний сплатити з суми Винагороди. Клієнт відшкодовує адвокату витрати, які він понесе у зв`язку із наданням послуг, за умови, що такі витрати були попередньо погоджені з клієнтом. Відповідно до п. 5.1.2 клієнт зобов`язаний своєчасно і у повному обсязі сплачувати адвокату обумовлений цим договором гонорар. Відповідно до додаткової угоди № 1 до договору про надання правничої допомоги № 184/2022 від 06.07.2022 вбачається, що гонорар адвоката за надання правничої допомоги визначеної Додатковою угодою під час розгляду справи в суді першої інстанції визначається за домовленістю стороні та становить 4500 грн. Відповідно до квитанцій № 0.0.2601741013.1 від 08.07.2022 року та №0.0.2636072514.1 від 10.08.2022 року вбачається, що [PERSON] перерахувала адвокату Льовкін М. О. кошти відповідно до п.3 Додаткової угоди1 від 06.07.2022 року до договору про надання правничої допомоги №184/2022 від 06.07.2022 року у розмірі 4500 грн. За приписами статті 30\~Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У свою чергу, в підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Слід зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Дослідивши, додані представником відповідача, докази щодо обсягу послуг, наданих адвокатом, а також враховуючи складність даної цивільної справи та часом витраченим адвокатом, суд приходить до висновку про обґрунтованість понесених витрат відповідача на професійну правничу допомогу у розмірі 4500, 00 гривень. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved