Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-25 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сенюк М.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенова Г.В., Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання довіреності та договору купівлі-продажу квартири недійсними. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , який був зареєстрований та фактично проживав за адресою [ADDRESS] . Вказана квартира була подарована йому його матір`ю [PERSON] на підставі договору дарування від 25.03.2010. Після смерті матері [PERSON] проживав один у квартирі та зловживав спиртними напоями, тоді як позивач разом із своєю матір`ю проживає за адресою [ADDRESS] . На початку березня 2017 року позивачу зателефонувала його тітка, яка є рідною сестрою батька, та повідомила, що останній протягом тривалого часу не відповідає на телефонні дзвінки. У зв`язку з цим 06.03.2017 позивач прибув до квартири за місцем проживання батька, де ним у присутності працівників поліції був виявлений труп батька. Відповідно до виданого відповідним органом державної реєстрації свідоцтва про смерть датою смерті [PERSON] є [INFO] . 06.04.2017 позивач звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька та нотаріусом було заведено спадкову справу. При цьому під час оформлення спадщини нотаріусом було отримано інформацію від БТІ, а також від ЖЕКу про те, що згідно з даними реєстрових книг квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за батьком позивача [PERSON] . Разом із цим, 31.07.2017 позивачеві зателефонували сусіди по батьківській квартирі, які повідомили, що туди прибули працівники прокуратури з метою проведення обшуку. По прибуттю на місце позивачеві із ухвали суду стало відомо, що новим власником квартири є [PERSON] . Ця інформація була перевірена позивачем також у нотаріуса, після чого ним було встановлено, що квартира, яка раніше належала його батькові, була зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.02.2017, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сенюк М.В. за №357. Крім того, позивачем було з`ясовано, що такий договір укладався від імені його батька його представником [PERSON] , який діяв на підставі довіреності, виданої 31.01.2017 та посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. за №259. Позивач стверджує, що вказаний договір купівлі-продажу та довіреність є недійсними, оскільки договір був укладений після фактичної смерті батька позивача, який помер [INFO] . Крім того, відповідно до змісту договору місцем реєстрації батька позивача зазначено адресу [ADDRESS] , що не відповідає дійсності, оскільки з 2012 року [PERSON] проживав та був зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Є сумнівними і положення укладеного договору щодо вартості квартири, зазначеної у договорі у розмірі 49881 грн. Крім того, враховуючи, що від імені батька за довіреністю діяв [PERSON] , який на момент укладення договору не мав на те ніяких повноважень, оскільки його повноваження закінчились у зв`язку зі смертю довірителя, така довіреність в силу ст. 248 ЦК України також є недійсною. З огляду на наведене, позивач просить визнати вказану довіреність та договір купівлі-продажу недійсними. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 07.11.2017 справу було передано у провадження судді [PERSON]. Ухвалою суду від 15.11.2017 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 24.11.2017 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. Крім того, ухвалою суду від 24.11.2017 було вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] шляхом заборони будь яким особам вчиняти дії щодо її відчуження, до вирішення спору в суді. 26.07.2018 від третьої особи по справі Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшли письмові пояснення, у яких вказаний орган просить суд розглянути справу та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства. 25.04.2019 до суду надійшла заява від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сенюк М.В. про розгляд справи за її відсутності. 13.10.2020 до суду надійшла заява від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенової Г.В., в якій вона просила проводити розгляд справи за її відсутності. Ухвалою суду від 16.11.2020 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сенюк М.В. копії документів та матеріалів, які стосуються посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири. 14.12.2020 до суду від нотаріуса надійшли документи на виконання вказаної ухвали. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.06.2021 справу передано у провадження судді Подільського районного суду міста Києва Ковбасюк О.О., оскільки суддю [PERSON]. згідно з рішенням Вищої ради правосуддя № 798/0/15-21 від 08.04.2021 звільнено з посади судді Подільського районного суду міста Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку. Ухвалою судді від 18.06.2021 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 12.11.2021 від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позову, вказуючи на недоведеність позовних вимог належними доказами та, зокрема, на те, що з огляду на наявний у свідоцтві про смерть [PERSON] знак «~» точна дата смерті останнього не встановлена. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили суд позов задовольнити з підстав та мотивів, викладених у позовній заяві. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку. При цьому відповідачі про причини неявки суд не повідомили та правом на подачу відзиву на позов не скористалися. Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явились в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З урахуванням викладеного, з урахуванням думки позивача та його представника, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів та третіх осіб. У відповідності до ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, суд вважає, що в позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] в м. Київ та його батьками записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відомостями паспорта позивача серії [NUMBER] , виданого Деснянським РУ ГУ МВС України в м. Києві, та свідоцтва про його народження серії [NUMBER] , виданого Міжрайонного управління реєстрації новонароджених м. Києва. Встановлено також, що батько позивача [PERSON] помер. Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві 07.03.2017, датою смерті [PERSON] , [INFO] , зазначено «[INFO] року». Крім того, із матеріалів справи встановлено, що [PERSON] належала квартира [ADDRESS] , власником якої він був на підставі договору дарування, посвідченого Четвертою київською державною нотаріальною конторою 25.03.2010 за реєстровим №2-544, право власності на яку було зареєстровано в Комунальному підприємстві Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкті нерухомого майна 08.04.2010 за реєстровим №2262 в реєстровій книзі №д.2011-7. 06.04.2017 позивач [PERSON] звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори та на підставі його заяви нотаріусом було заведено спадкову справу до майна померлого [PERSON] №434/2017 (номер у Спадковому реєстрі 60493289). Разом із цим, як стверджує позивач в обґрунтування позову, 31.07.2017, після проведення обшуку у вказаній квартирі, йому стало відомо, що її новим власником є [PERSON] . Судом приймаються до уваги такі його доводи, оскільки вони повністю підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Так, із ухвали Печерського районного суду міста Києва від 20.07.2017, постановленої у справі №757/42012/17-к, вбачається, що слідчим суддею було надано дозвіл на проведення обшуку у квартирі за адресою [ADDRESS] в рамках кримінального провадження №42017100000000255, внесеного до ЄРДР 27.02.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 191 КК України. При цьому в ухвалі слідчого судді зазначено, що вказана квартира на праві приватної власності зареєстрована за [PERSON] , [INFO] . Таким чином, на момент постановлення вказаної ухвали були наявні відомості щодо реєстрації права власності на вказану квартиру за [PERSON] . Вирішуючи обґрунтованість позовних вимог, судом також з`ясовано, що 22.02.2017 між [PERSON] , [INFO] , як продавцем, від імені якого на підставі його довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В., 31.01.2017 за реєстровим №259, діє [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , як покупцем, з другої сторони, було укладено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сенюк М.В. та зареєстрований в реєстрі за №357. Місцем реєстрації та проживання продавця [PERSON] у вказаному договорі зазначено: « [ADDRESS] ». Водночас, як вбачається із наявної в матеріалах справи копії паспорта [PERSON] (стор. 13), зареєстрованим місцем проживання останнього було [ADDRESS] . З огляду на наведене, суд вважає обґрунтованими доводи позивача у тому, що вказане в оспорюваному договорі купівлі-продажу місце реєстрації проживання його батька не відповідало дійсності. При цьому судом не приймаються до уваги доводи відповідача [PERSON] , наведені ним у відзиві про те, що дата смерті [PERSON] є приблизною, оскільки, навіть враховуючи наявність такого графічного символу у відповідній графі у свідоцтві про смерть (знак ~ «приблизно»), датою смерті [PERSON] не могла бути дата, пізніша [INFO]. Ураховуючи наведене, суд вважає доведеним і той факт, що укладення договору купівлі-продажу належної [PERSON] квартири відбувся після смерті останнього, тобто після [INFO] . Крім того, як уже зазначалося судом, вказаний договір купівлі-продажу фактично укладався від імені [PERSON] його представником [PERSON] , який діяв на підставі довіреності, виданої 31.01.2017 та посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. за №259. Зі змісту вказаної довіреності також встановлено, що зареєстрованим місцем проживання [PERSON] у ній зазначено [ADDRESS] . Вирішуючи обґрунтованість доводів позивача щодо визнання вказаної довіреності недійсною, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17.03.2021 у справі № 360/1742/18 (провадження № 61-16849св19). За своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19). Згідно з ч. 1 ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі: 1) закінчення строку довіреності; 2) скасування довіреності особою, яка її видала; 3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю; 4) припинення юридичної особи, яка видала довіреність; 5) припинення юридичної особи, якій видана довіреність; 6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності; 7) смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. Згідно з ч.4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється в день її смерті. З огляду на наведене, враховуючи встановлені вище обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, суд вважає, що у зв`язку зі смертю [PERSON] , яка сталася не пізніше [INFO], щонайменше з 21.02.2017 припинилися будь які правові наслідки, пов`язані із його цивільною правоздатністю, у тому числі й дія повноважень, наданих ним на підставі довіреності від 31.01.2017. З`ясовуючи наявність підстав для захисту прав позивача за даним позовом, суд також керується наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З огляду на зазначені приписи статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна інших осіб. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Способи захисту судом цивільних прав визначені статтею 16 ЦК України та іншим спеціальним законодавством України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна визначити такий спосіб захисту порушених цивільних прав, який призведе до реального їх поновлення. З огляду на наведене можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те що, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими. Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З огляду на те, що відповідно до процесуального закону в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно порушує право позивача видача довіреності, а також з`ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав позивача. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. (Правова позиція Верховного суду України у справі № 6-0605цс16 від 25.05.2016, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 № 439/212/14-ц/14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 по справі № 759/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18). Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» де зазначено, що власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Тобто судова практика зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України тлумачить таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови доведення позивачем факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Суд зазначає, що частина перша ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Позивачем може бути особа, яка вважає, що її право, свободу чи інтерес порушено та створені перешкоди для реалізації її прав, що зумовило її звернення до суду. При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права або виникнення додаткового обов`язку. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Як встановлено судом на підставі всебічного, повного, безпосереднього та об`єктивного дослідження усіх наявних у справі доказів, позивачем доведено обґрунтованість заявлених ним позовних вимог та факт порушення його прав, зокрема, ту обставину, що видачею оспорюваної довіреності, яка була оформлена 31.01.2017 від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Ганною Володимирівною за №259, були порушені його права як спадкоємця до майна померлого [PERSON] за законом. З огляду на наведене, із урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання оспорюваної довіреності недійсною. Крім того, враховуючи, що вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сенюк Мар`яною Василівною 22.02.2017 за №357 на підставі вищезазначеної довіреності, є похідними від вимог про визнання такої довіреності недійсною, оскільки є наслідком вчинення відповідних дій на її підставі, підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу квартири. Підсумовуючи все вищенаведене, оцінивши належність, допустимість, достовірність, переконливість, достатність і взаємний зв`язок усіх доказів у справі в їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню з обох відповідачів понесені ним витрати по платі судового збору, у розмірі по 800,00 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved