Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

У серпня 2019 року [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. 02 грудня 2019 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва було винесено ухвалу про відкриття провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. В подальшому Голосіївським районним судом м. Києва було постановлено ухвалу про направлення справи за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. 25.09.2020 від Голосіївського районного суду м. Києва до Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Заявлені позовні вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що 21 грудня 1996 року вона одружилася з відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, зареєстрованим відділом реєстрації актів громадянського стану Московського району, актовий запис № 1043. Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано. За час спільного сімейного проживання сторонами було придбано нерухоме майно, а саме земельна ділянка площею 0,1690 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, недобудований житловий будинок з надвірними приміщеннями, який знаходиться за адресою [ADDRESS] Як зазначила позивач, враховуючи, що нею було вкладено особисті кошти, отримані від продажу її особистого майна, придбаного до шлюбу, в купівлю даного спільного майна, просила, визнати за нею, [PERSON] , право як забудовника на збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва - жилого будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 232, 3 м2 та визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1690 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . 05.10.2020 суддею Києво-Святошинського районного суду м. Києва було постановлено ухвалу про прийняття справи до провадження. Відповідачем був поданий відзив на позовну заяву про поділ майна подружжя, згідно якого останній визнав позовні вимоги щодо визнання за позивачем права на Ѕ частку спірної земельної ділянки площею 0,1690 га, заперечував щодо задоволення іншої вимоги, вказавши на те, що ним були вкладені особисті кошти в будівництво спірного об`єкту нерухомості за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 232,3 кв.м. Також до відзиву були надані копії квитанцій на витрати на будівництво вищезазначеного об`єкту. Позивач подала до суду відповідь на відзив за вх. № 37861, вказавши, що стан незавершеного будівництва з 2016 року по теперішній час не змінився, даний факт підтверджується довідками з агентств продажу нерухомості та фото готовності об`єкта. Крім того, зазначено, що після отримання дозволу на будівництво від 19 липня 2012 року було почато будівництво житлового будинку за кошти позивача, зокрема за період 2012 року було витрачено 75 320,00 грн., за період 2013 року було витрачено 154 959,00 грн., за період 2014 року - 169 083,00 грн., за період 2015 року - 11 579,00 грн. Зазначила, що кошти від продажу її особистого майна 03 квітня 2012 року, а саме будинку з земельною ділянкою, яке знаходилось за адресою: [ADDRESS] загальною вартістю 904 320 грн. були витрачені на придбання земельної ділянки 26 квітня 2012 року за адресою: [ADDRESS] . Вказала, що відповідач не працював, особистих коштів не мав, і за станом здоров`я не міг займатись та вести будівництво самостійно. Просила задовольнити заявлені позовні вимоги. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.12.2021 було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. До суду надійшла заява від позивача, про розгляд справи у її відсутність, представник відповідача також надіслав до суду аналогічну заяву. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 21 грудня 1996 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Московського району, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . 19 січня 2021 року шлюб між сторонами був розірваний, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . 26 квітня 2012 року, під час перебування сторін в шлюбі, було придбано та оформлено на ім`я [PERSON] земельну ділянку в [ADDRESS] . Також, на вищезазначеній земельній ділянці було здійснено будівництво житлового будинку з надвірними приміщеннями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який на час звернення з позовною заявою не введений в експлуатацію. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 Цивільний кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За змістом ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) доходу Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. За приписами положень ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що земельна ділянка площею 0,1690 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, тобто наявні законні підстави для визнання за позивачем права власності на Ѕ частину вищезазначеної земельної ділянки. В резолютивній частині даного рішення суд не вказує про визнання права власності на Ѕ частину спірної земельної ділянки за відповідачем, оскільки такі вимоги не були заявлені жодною із сторін. У відповідності до положень ст.57 СК України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Суд критично відноситься до тверджень позивача, що будівництво житлового будинку з надвірними приміщеннями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] було здійснено за її особисті кошти. Долучені до матеріалів справи договори купівлі-продажу майна не підтверджують того, що отримані за них кошти були спрямовані на будівництво вищезазначеного нерухомого об`єкту, оскільки з наявних в справі доказів взагалі не можливо встановити часовий період будівництва житлового будинку та ступінь його готовності. Більш того, договори купівлі-продажу земельної ділянки та домоволодіння від 03.04.2012 були укладені позивачем за згодою свого чоловіка, що позбавляє суд можливості безальтернативно стверджувати, що продане за даними договорами майно було особистою власністю позивача, та що отримані за даними договорами кошти мали статус особистих коштів одного із подружжя. Суд не приймає до уваги надані сторонами копії квитанцій про оплату за будівельні матеріали, рахунків на оплату, оскільки частина квитанцій є відкопійована нерозбірливо, з іншої частини не можливо встановити хто саме купував будівельні матеріали, для якого об`єкту і за які кошти - особисті чи спільні сімейні. Крім того, вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з формально-правового погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю використаних у його будівництві будівельних матеріалів, результатів виконаних робіт, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і підлягати поділу між ними. У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 зроблено висновок, що за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Суд зазначає, що законодавством не передбачений такий спосіб захисту як «визнання права як забудовника на збудований за час шлюбу, але не прийнятий в експлуатацію об`єкт незавершеного будівництва». Вимоги про поділ об`єкта незавершеного будівництва позивачем не заявлялось, так як і не доводилось в судовому засіданні ступінь готовності об`єкту, його вартість (для компенсації іншій стороні), клопотань про призначення відповідних експертиз сторонами не заявлялось. У зв`язку з вищезазначеним, вимога щодо визнання за [PERSON] права як забудовника на збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва - жилого будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 232, 3 м2 задоволенню не підлягає. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 331, 368, 372 Цивільного кодексу України, ст. ст. 60, 63, 70, 71 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial