Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд з позовом до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Служба у справах дітей Луцької районної державної адміністрації Волинської області, Підгайцівська сільська рада Луцького району, про виселення та зняття з місця реєстрації. Свої вимоги, враховуючи відповідь на відзив, обґрунтовує тим, що 04.05.2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № VO00GA00000081, згідно якого останній отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 334000 доларів США, на строк до 04.05.2017 року. В забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором між сторонами 07.05.2007 року було укладено договір іпотеки, згідно якого [PERSON] передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 195,40 кв.м., житловою площею 95,60 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке належить йому на праві свідоцтва про право власності. Вказує, що [PERSON] порушив умови договору іпотеки, а саме п. 20.11 договору, яким визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яким осіб у предмет іпотеки без згоди на це іпотекодержателя. Проте, позивачу стало відомо, що всупереч вищезазначеному та без письмової згоди позивача, згідно довідки від 05.05.2021 року в предмет іпотеки були зареєстровані [PERSON] , 1985 року народження, [PERSON] , 2018 року народження, тим самим порушуючи умови договору іпотеки. Зазначає, що банком 16.01.2013 року було надіслано письмову вимогу про виселення, однак, така була залишена без задоволення. Відтак, вважає, що всі члени сім`ї іпотекодавця повинні були звільнити спірний житловий будинок у визначений банком строк, однак, останні продовжують проживати у спірному будинку до даного часу, а тому мають бути виселенні та знятті з реєстрації місця проживання за судовим рішенням. З врахуванням наведеного, просить суд, виселити [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , 1985 р.н., та [PERSON] , 2018 р.н., які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: [ADDRESS] ; зняти з реєстрації громадян [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , 1985 р.н., та [PERSON] , 2018 р.н., які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: [ADDRESS] . У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] вказує що виселення всіх мешканців із житлового приміщення є підставою лише у разі звернення стягнення на предмет іпотеки та має відповідати вимогам Закону України «Про іпотеку» та Житлового кодексу України, а питання про виселення неповнолітньої дитини має відповідати вимогам Закону України «Про охорону дитинства» та нормам Сімейного кодексу України. Однак, при зверненні позивача до суду з даними вимогами такі норми дотримані не були. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] вказує, що ні вона ні її малолітня дитина жодних законів не порушували, проживають у спірному житлі, іншого житла ні у неї, ні у її чоловіка немає. Також зазначає, що будинок, в якому вони проживають, не був придбаний за кредитні кошти, а тому виселення із нього без надання іншого постійного жилого приміщення є незаконним. Ухвалою Луцького міскрайонного суду Волинської області від 16 листопада 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу термін для усунення недоліків у ній зазначених. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 січня 2022 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Підгайцівську сільську раду. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2022 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, з підстав зазначених у позовній заяві та відповідей на відзиви. Крім того, суду пояснила, що відповідач незаконно зареєстрував свою малолітню дитину в будинку, що є предметом іпотеки. Однак, банк, 8 років не звертався до відповідача [PERSON] , власника будинку з вимогами про виселення. Просила позов задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав наведених у відзивах на позовну заяву. Просив відмовити в задоволенні позову. Відповідачі подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, проти задоволення позову заперечують. Представник третьої особи Підгайцівської сільської ради в судовому засіданні підтримала висновок служби у справах дітей, крім того зазначила, що у разі задоволення позову будуть порушенні інтереси дитини. Представник третьої особи Служби у справах дітей Луцької РДА Волинської області до судового засідання подала заяву про розгляд справи без її участі. Суд вважає за можливе провести розгляд справи без сторін що не з`явилися. Заслухавши думку представника позивача, представника відповідачів, представника Підгайцівської сільської ради, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Частиною першою ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Судом встановлено, що 04.05.2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № VO00GA00000081 (далі кредитний договір), згідно якого останній отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 334000 доларів США, на строк до 04.05.2017 року (а.с. 5-7). В забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором між сторонами 07.05.2007 року було укладено договір іпотеки, згідно якого [PERSON] передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 195,40 кв.м., житловою площею 95,60 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке належить йому на праві свідоцтва про право власності (а.с. 10-13). Згідно довідки Підгайцівської сільської ради від 05.05.2021 року [ADDRESS] перейменована на [ADDRESS] (а.с. 14). 16.01.2013 року позивач направляв [PERSON] вимогу, в якій зазначалося, що, оскільки, щодо зазначеного предмету іпотеки ухвалене рішення про звернення стягнення, в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги, вимагалося добровільно звільнити спірне нерухоме майно разом з усіма незареєстрованими у предметі іпотеки членами сім`ї та іншими мешканцями (а.с. 101 зворот, 102). Із матеріалів справи вбачається, що 02.04.2013 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено додатковий договір №1 до кредитного договору № VO00GA00000081 від 04.05.2007 року, згідно умов якого, сторони домовились відмінити нараховану пеню за кредитним договором станом на 02.04.2013 року та визнати такими, що втратили чинність з моменту підписання цього додаткового договору п. 3.2 та 7.4 кредитного договору щодо нарахування відсотків за користування кредитом (а.с. 8). Крім того, 11.12.2013 року, між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору, згідно якої, сума заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту зменшена та продовжено строк виконання зобов`язання до 11.12.2023 року. Додано новий графік погашення заборгованості (а.с. 9-10). Таким чином, після направлення банком вимоги про виселення, вищезазначеною додатковою угодою сторони домовились про реструктуризацію боргу та продовження терміну дії виконання зобов`язань до 2023 року. Разом з тим, пунктом 20.11 договору іпотеки, передбачено, що іпотекодавець зобов`язаний не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предмет іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя та нотаріального посвідчення згоди цих осіб на їх виселення в разі звернення стягнення на предмет іпотеки. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що [PERSON] порушив вищезазначений пункт договору іпотеки, а саме, відповідно до довідки Підгайцівської сільської ради від 05.05.2021 року в предмет іпотеки, зареєстрував [PERSON] , 1985 року народження та малолітню дочку [PERSON] , 2018 року народження (а.с. 14), а тому власник житла зі всіма зареєстрованими мешканцями має бути виселений з предмета іпотеки за рішенням суду. Однак, суд не погоджується з такими доводами позивача, виходячи з наступного. Відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом (частина третя статті 109 Житлового кодексу України). Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»). У частині другій зазначеної статті й у частині третій статті 109 Житлового кодексу України встановлений порядок дій іпотекодержателя з метою виселення мешканців з їх житла, що є предметом іпотеки, у випадку прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі відповідного договору. Так, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Отже, у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору або уклали окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 Житлового кодексу України, процедури. Її недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців з житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення. Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань. Вказаний закон не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання цих рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію вказаного Закону на період його чинності (правова позиція Великої Палати Верховного Суду № 205/578/14-ц від 12.06.2019 року). Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи з 2013 року будь-яких дій щодо звернення стягнення на предмет іпотеки зі сторони позивача не вчинялося, вимог щодо погашення заборгованості, її розміру та виселення до відповідача не направлялося. Відтак, звернення позивача з даним позовом порушує процедуру виселення, передбачену ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 Житлового Кодексу України. Крім того, відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Разом з тим, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17\~Закону України\~від 23\~лютого 2006\~року №\~3477-IV\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті\~1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20\~жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16\~лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Як встановлено судом, що предмет іпотеки житловий будинок в [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві свідоцтва про право власності на об`єкти нерухомого майна від 29.01.2004 року. Інформації про обтяження чи задоволення вимог іпотекодержателя шляхом звернення на предмет іпотеки чи набуття права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, згідно з Законом України «Про іпотеку» в матеріалах справи немає. Із довідки Підгайцівської сільської ради від 05.05.2021 року №24, вбачається, що в житловому будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровані такі особи: власник житлового будинку [PERSON] , 1962 року народження, дружина [PERSON] , 1985 року народження, дочка [PERSON] , 2018 року народження (а.с. 14). Суд вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, сам факт реєстрації місця проживання у житловому будинку, що є предметом іпотеки, інших осіб, не є безумовною підставою для виселення власника та членів сім`ї власника цього нерухомого майна. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Судом встановлено, що у відповідачів відсутнє будь-яке інше житло для проживання, окрім спірного. Крім того, оцінюючи добросовісність позивача, як сторони кредитного договору та договору іпотеки, суд зазначає, що надіславши 16.01.2013 року на адресу відповідачів лист із вимогою про виселення, банк в подальшому, а саме 11.12.2013 року, уклав з відповідачем [PERSON] додаткову угоду до кредитного договору, за умовами якої сума боргу зменшена та продовжено строк виконання договору до 11.12.2023 року. Після укладення зазначеної додаткової угоди до кредитного договору, банк не надсилав відповідачам будь-які повідомлення про виселення із житла. За таких обставин, суд вважає, що позивач узгодивши новий строк погашення боргу та його суму, своїми діями показав намір продовжити договірні відносини. Відтак, посилання банку, в обґрунтування позову на вимогу про виселення від 16.01.2013 року, за наявності укладеної в подальшому додаткової угоди до кредитного договору, є такими, що порушують принцип добросовісності сторони договору. На думку суду, втрата відповідачами спірного майна у зв`язку з вимогами позивача та їх виселення, в даному випадку, може призвести до виникнення негативних для них наслідків, пов`язаних з відсутністю в таких осіб іншого житла. Щодо виселення малолітньої дитини відповідачів з житлового будинку розташованого в [ADDRESS] ( [ADDRESS] ), суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Згідно ст.176 СК України, батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом, Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч.ч. 2, 3 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Як вбачається з висновку у справі про виселення малолітньої [PERSON] , 2018 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Підгайцівської сільської ради №4 від 07.07.2022 року, з метою забезпечення реалізації прав, свобод та законних інтересів дитини, виконавчий комітет Підгайцівської сільської ради вважає виселення та зняття з реєстрації місця проживання малолітньої [PERSON] , 2018 року народження, таким, що не відповідає інтересам дитини (а.с. 171-172). Відтак, позовні вимоги позивача про виселення та зняття з реєстрації усіх мешканців спірного житлового будинку, в тому числі малолітньої дитини, поставило під загрозу соціальний статус останніх, які можуть втратити єдине житло, та спричинити порушення дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та правом відповідачів на житло, за відсутності справедливої компенсації у зв?язку із позбавленням права останніх на житло, встановленого ст. 8 Конвенції та буде суперечити інтересам малолітньої дитини. Крім того, позивачем не надано будь-яких доказів, що свідчили про наявність заборгованості, що виникла у [PERSON] після укладення додаткової угоди №2 від 11.12.2013 року до кредитного договору № VO00GA00000081 від 04.05.2007 року, згідно якої, сторони погодили реструктуризацію боргу та затвердили новий графік погашення заборгованості до 2023 року (а.с. 37-38), не надано жодних доказів щодо звернення позивача до відповідача [PERSON] щодо наслідків невиконання ним основного зобов`язання, а відтак, така підстава, як реєстрація членів сім`ї у спірному житловому будинку без згоди іпотекодержателя, не може слугувати самостійною підставою для виселення власника та членів його родини з житла без надання іншого житлового приміщення. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю вимог.

Outcome: dismissed