Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-04 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного, Національного університету фізичного виховання і спорту України, Міністерства освіти і науки України про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на той факт, що наказ №08-к від 06.01.2021 «Про звільнення за прогул» є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки виданий був під час його перебування на лікарняному і в телефонному режимі він повідомляв про це заступників директора та методиста. Позивач зазначив, що наказ був підписаний не уповноваженою особою. Крім того, зазначені в наказі акти про його відсутність на роботі є нікчемними та сфальсифікованими, оскільки він попереджав, що з 08.12.2021 по 16.12.2021 перебуватиме на самоізоляції, т.я. мав контакт з особою у якої діагностовано короновірусну хворобу. При цьому було погоджено його роботу зі студентами дистанційно та взаємозаміна уроків іншими вчителями. Крім того, до нього в порядку, визначеному ст.149 КЗпП за наданням пояснень щодо причин відсутності на робочому місці, ніхто не звертався. Позивач вказав, що, він є членом первинної профспілкової організації Олімпійського коледжу ім.І.Піддубного, проте письмове подання роботодавця про розірвання з ним трудового договору до профспілкової організації не надходило, профспілка згоди на його звільнення не надавала. В тому числі, позивач послався, що на момент звернення до суду з ним не проведено повного розрахунку, нарахована та виплачена заробітна плата за грудень не в повному обсязі. З урахуванням викладених обставин позивач просив задовольнити його позовні вимоги, визнати незаконним його звільнення, скасувати вищевказані накази та поновити його на роботі, а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 20.01.2021 позовну заяву залишено без руху, позивачу визначено строк для усунення її недоліків. 29.01.2021 позивачем в порядку усунення недоліків подано новий примірник позовної заяви з додатками. Ухвалою судді від 03.02.2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні від 24.03.2021 було залучено до участі у справі в якості 3-особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Первинна профспілка "Профспілкова організація працівників та студентів Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного" та позов [PERSON] було залишено без руху, визначено строк для усунення його недоліків, постановлено ухвалу. На виконання вимог ухвали суду від 24.03.2021 року, позивачем 07.04.2021 були усунуті викладені в ухвалі недоліки, подано оновлену позовну заяву, відповідно до якої [PERSON] просив суд визнати його звільнення незаконним, скасувати наказ №07-к від 06.01.2021 «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на [PERSON] », скасувати наказ №08-к від 06.01.2021 «Про звільнення за прогул», скасувати наказ 16-к від 12.01.2021 «Про внесення змін до наказу №07-к від 06.01.2021 «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на [PERSON] » та скасувати наказ №19-к від 12.01.2021 та поновити позивача на роботі. Згідно ухвали судді від 20.04.2021 по названій справі призначено судове засідання. 16.02.2022 на адресу суду надійшли письмові пояснення від Первинної профспілки "Профспілкова організація працівників та студентів Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного", відповідно до яких зазначено, що позовні вимоги [PERSON] вони підтримують у повному обсязі скільки відповідачем було звільнено позивача під час його перебування на лікарняному, а відтак звільнення відбулось з порушенням встановленого законом порядку, тому вимоги позову підлягають задоволенню. 19.05.2021 на адресу суду надійшов відзив на позов, поданий представником Національного університету фізичного виховання і спорту України, відповідно до якого заявлено клопотання про заміну відповідача Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного на його правонаступника - Національний університет фізичного виховання і спорту України. Крім того вказано, що [PERSON] , який підписав оскаржувані накази, мав достатній обсяг повноважень для їх підписання, а твердження позивача про фальсифікованість актів не підтверджені належними та допустимими доказами. Представник відповідача зауважила, що відсутність рішення профспілкового комітету при звільненні працівника сама по собі не є безумовною підставою для поновлення працівника на роботі, оскільки така згода чи незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору. З урахуванням наведеного, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову повністю. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 17.11.2021 було здійснено заміну відповідача Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного на його правонаступника - Національний університет фізичного виховання і спорту України. 28.05.2021 на адресу суду надійшов відзив від Міністерство освіти і науки України, відповідно до якого зазначили про необґрунтованість та безпідставність вимог позивача, просили суд відмовити у задоволені поданого ним позову. 03.09.2021 на адресу суду позивачем подано клопотання про виключення з кола відповідачів Міністерство освіти і науки України. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 06.09.2021 клопотання позивача було задоволено, виключено з кола співвідповідачів у справі Міністерство освіти і науки України. 08.02.2022 на адресу суду представником відповідача - Н.І.Рішко подано клопотання про зупинення провадження у справі та витребування від Ради трудового колективу Відокремленого структурного підрозділу «Олімпійський фаховий коледж імені Івана Піддубного» Національного університету фізичного виховання і спорту України згоду на звільнення позивача [PERSON] із займаних посад. Ухвалою судді від 30.05.2022 року було відмовлено у задоволені вказаного клопотання. 19.05.2021 на адресу суду представником відповідача - адвокатом Н.І.Рішко подано клопотання про витребування доказів, а саме від адміністрації Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання державного кордону України [PERSON] , [INFO] за період з 01.12.2020 по 06.01.2021, із зазначенням дати та/або перетинання державного кордону України,країни та/або країн, яку та/або які відвідував [PERSON] , дати та/або дат повернення на територію України. 25.07.2021 до суду надійшла відповідь представника позивача - [PERSON] на відзив, згідно якої, останній заперечував проти доводів представника Національного університету фізичного виховання і спорту Українита зазначав на незаконності звільнення позивача. 15.07.2021 року до суду надійшли заперечення представника відповідача Рішко Н.І. на відповідь на відзив, з посиланням на обставини, викладені у відзиві на позов та викладеним проханням відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 25.08.2021 року на адресу суду надійшла нова редакція позовної заяви, відповідно до якої позивач, просив суд задовольнити його вимоги, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на 25.08.2021 року, що становить 146 258,42 грн., а також понесені судові витрати. В ході розгляду справи, в судових засіданнях позивач [PERSON] позов підтримав, посилаючись на викладені у поданих ним заявах обставини, просив його задовольнити в повному обсязі. Крім того подав заяву про подальший розгляд справи без його участі з урахуванням тієї обставини, що ним подано докази суду на обгрунтування заявлених вимог в повному обсязі. Представник відповідача Рішко Н.І. позов не визнала у повному обсязі та просила у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Представник 3- особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Первинна профспілка "Профспілкова організація працівників та студентів Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного" - Несвятипаска Д.І. позов [PERSON] підтримав у повному обсязі та просив суд про його задоволення. Вислухавши вступне слово сторін у справі, заслухавши показання допитаних в судовому засіданні свідків, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Як встановлено судом, з 15.08.2014 року позивач був прийнятий на посаду викладача Республіканського вищого училища фізичної культури (Олімпійського коледжу ім.І.Піддубного). Відповідно до наказу № 07-к від 06.01.2021 року, визнано для [PERSON] викладача коледжу за основним місцем роботи та вчителя за внутрішнім сумісництвом, робочі дні з 08.12.2020 по 16.12.2020 та з 21.12.2020 по 06.01.2021 днями прогулів. Причини невиходу не підтверджені ні документально, ні по телефону. Письмових пояснень причин відсутності на роботі [PERSON] не надано. Даним наказом визнано для позивача вищевказані робочі 08.12.2020 по 16.12.2020 та з 21.12.2020 по 06.01.2021 днями прогулів та застосовано за грубе порушення трудової дисципліни дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України (за прогули без поважних причин). Наказом відповідача № 08-к від 06.01.2021 року звільнено позивача з 06.12.2021 року за прогули без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Підставою наказу є наказ № 07-к від 06.01.2021 року, акти відсутності на роботі за період 14.12.2020 по 16.12.2020 та з 21.12.2020 по 06.01.2021року, доповідні записки заступника директора [PERSON] від 16.12.2020 та від 06.01.2021 року. Відповідно до Наказу №16-к від 12.01.2021 «Про внесення змін до наказу №07-к від 06.01.2021 «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на [PERSON] », внесено зміни до Наказу №07-к від 06.01.2021 «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на [PERSON] », визнано для позивача [PERSON] робочі дні з 08.12.2020 по 16.12.2020 днями прогулів. Датою звільнення та останнім днем роботи [PERSON] вважати 12.01.2021. Згідно з Наказом №19-к від 12.01.2021 звільнено [PERSON] викладача коледжу за основним місцем роботи та вчителя зі світової літератури за внутрішнім сумісництвом, 12.01.2021 за прогули без поважних причин, на підставі п.4 ст.40 КЗпП. Підстава Наказ №07-к від 06.01.2021 «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на [PERSON] » та Наказ №16-к від 12.01.2021 «Про внесення змін до наказу №07-к від 06.01.2021 «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на [PERSON] ». Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до вимог ст. 5-1 КЗпП України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. У трудовому праві діє принцип презумпції невинуватості, тобто не можна працівника притягнути до дисциплінарної відповідальності, доки роботодавцем не доведена його вина, і працівник не зобов`язаний сам доводити свою невинуватість. Відповідно до вимог статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни тощо. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один із заходів стягнення: догана або звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені й іншій дисциплінарні стягнення. Відповідно до статті 148 цього Кодексу дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, та не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Статтею 149 КЗпП України встановлено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до оспорюваних наказів вбачається, що до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звільнення є акти відсутності позивача на роботі з 08.12.2020 по 16.12.2020 року включно, доповідна записка заступника директора з навчально-виховної роботи [PERSON] від 16.12.2020 року, відповідно до яких до відома керівництва відповідача доведено, що позивач був відсутній 08.12.2020 по 16.12.2020 на робочому місці, на телефонні дзвінки не відповідає, лист непрацездатності за даний період не приносив, причина не появи на робочому місці не відома. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] викладені у доповідній та у вказаних актах обставини підтвердила. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , показала суду, що вона займається координацією руху навчального процесу. Вона не пам`ятає чи повідомляв її [PERSON] і чи телефонувала вона йому з приводу його відсутності на роботі. Теоретично їй було відомо, що [PERSON] хворіє, звідки вона не пам`ятає. Хто повідомляв з методистів про це керівництво відповідача вона теж не пам`ятає. Інші заявлені для допиту в судовому засіданні свідки за чисельними викликами не з`явились, докази отримання судових повіток, на адресу суду не повернулось. Згідно з вимогами ч.4 ст.263 ЦПК України, визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.. Згідно з п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 20.05.2019 року по справі № 821/1180/18, звільнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу. З викладеного у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року по справі № 273/212/16-ц вбачається, що з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15 зроблено висновок про те, що пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20 зазначено, що: "прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності". Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами. Як вбачається з відповіді Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 16.08.2022 за наявною інформацією щодо перетинання державного кордону України у період з 10.12.2020 по 20.12.2020 року (включно) громадянин України [PERSON] здійснив в`їзд через пункт пропуску Бориспіль-D 16.12.2020 о 15.43 год. Характеристика ТЗ 492 Стамбул-Київ. Враховуючи вищевикладені встановлені в ході розгляду справи обставини, суд приходить до висновку, що твердження позивача про те, що зазначені в наказі акти про його відсутність на роботі є нікчемними та сфальсифікованими, оскільки він попереджав, що з 08.12.2021 по 16.12.2021 перебуватиме на самоізоляції, т.я. мав контакт з особою у якої діагностовано короновірусну хворобу, при цьому було погоджено його роботу зі студентами дистанційно та взаємозаміна уроків іншими вчителями, не відповідає дійсності та спростовується отриманою відповіддю Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 16.08.2022 та підтверджує відсутність позивача у вказаний період на робочому місці у зв`язку з його перебуванням за межами державного кордону України. Доказів зворотного та будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності позивача на робочому місці з поважних причин за період з 08.12.2020 по 16.12.2020 позивачем суду не надано. При цьому, суд не може визнати відсутність позивача на робочому місці за період з 08.12.2020 по 16.12.2020 у зв`язку з його перебуванням за межами державного кордону України з поважних причин. Розглядаючи питання законності звільнення позивача без згоди профспілкового органу, судом встановлені наступні обставини справи. Як зазначив суду позивач, на момент звільнення він був членом профспілкового комітету Первинної профспілки «Профспілкова організація працівників та студентів Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного». Відповідно до вимог ч.1 ст.43 КЗпП, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5,7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Статтею 252 КЗпП України визначено, що зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є. Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок). Аналогічні норми містяться в статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Судом встановлено, що звільнення позивача із займаної посади було проведено за відсутності саме попередньої згоди профспілки. При цьому, відповідно до ч.9 ст.43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті. Таким чином, згоду на звільнення працівника після його фактичного звільнення може бути отримано лише на підставі відповідної ухвали суду, а не з ініціативи роботодавця, який зобов`язаний отримати попередню згоду перед фактичним звільненням працівника. У Постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16 (провадження № 61-30894сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступив від висновку, викладеного, зокрема у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 333/5300/17-ц, та вказав, що відсутність рішення виборного органу первинної профспілкової організації, а також вищого виборного органу цієї профспілки під час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору. Разом з тим, у зв`язку з ліквідацією 23.03.2021 юридичної особи первинного відповідача - Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного, правонаступником всього його майна, прав та обов`язків є Національний університет фізичного виховання і спорту України, відповідно припинено діяльність профспілки коледжу, а відтак є неможливим здійснити запит згоди у попередньої профспілки та на думку суду є недоцільним витребування такої згоди у профспілкових органів Національного університету фізичного виховання і спорту України. Крім того, суду були надані пояснення залученої до у часті у справі в якості 3-особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Первинна профспілка "Профспілкова організація працівників та студентів Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного" з яких вбачається, що позовні вимоги [PERSON] вони підтримують у повному обсязі та просять суд їх задовольнити. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що невиконання відповідачем обов`язку зажадати письмове пояснення від позивача та неодержання такого пояснення, а також відсутність рішення Первинної профспілки "Профспілкова організація працівників та студентів Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного" під час звільнення позивача самі по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі ї не є підставою для скасування наказу про звільнення, враховуючи що факт відсутності позивача без поважних причин на робочому місці з 08.12.2020 по 16.12.2020 підтверджений отриманими в ході розгляду справи судом доказами. Стосовно твердження позивача, що оспорювані накази підписані О.В.Москаленком, який не мав достатніх повноважень, суд зазначає наступне. Відповідно до Наказу МОН №1149 від 18.09.2020 створено Комісію з реорганізації Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного, до якої з моменту призначення перейшли повноваження щодо управління справами Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного та припинено повноваження керівника коледжу Семенюшка О.І.. Наказом МОН №1285 від 19.10.2020 «Про внесення змін до складу Комісії з реорганізації Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного, утвореної наказом МОН від 18.09.2020 №1149» введено до складу комісії [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Комісія протокольним рішенням від 23.10.2020 №2 визначила уповноваженим Комісії щодо управління справами Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного Москаленка О.В.. Наказом № 1 від 26.10.2020 року, [PERSON] приступив до управління справами коледжу. Даний наказ у встановленому законом порядку не є скасованим. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати [PERSON] не повноважною особою на підписання відповідних наказів, а твердження позивача щодо порушення процедури призначення [PERSON] на посаду виходять за межі розгляду даної справи та предмету її спору. Крім того, перевіривши доводи позивача щодо наявності заборгованості відповідача перед ним по заробітній платі, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Аналогічне визначення поняття заробітної плати, наведене у ч. 1 ст. 94 КЗпП України та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці». Згідно з вимогами ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Разом з тим, якщо працівник був відсутній на робочому місці без поважних причин окремі дні (години), то основна заробітна плата нараховується виходячи з відпрацьованого працівником робочого часу (фактично виконаної роботи) (правовий висновок Верховного Суду викладений в постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 686/12898/17). Таким чином, враховуючи, що суд дійшов висновку про відсутність [PERSON] на своєму робочому місці без поважних причин в період з 14.12.2020 по 16.12.2020, а відтак фактично позивач не виконував обов`язки викладача (основне місце роботи) та вчителя із світової літератури (внутрішнє сумісництво) - в Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного, відповідно у відповідача були відсутні підстави нараховувати та виплачувати позивачу заробітну плату за вказаний період. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи вищевикладене, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених відповідними доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про залишення позову без задоволення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed