Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-13 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивач [PERSON] подав до суду позовну заяву, в якій просить визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що 15.05.2015 він уклав шлюб з відповідачкою [PERSON] , який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Артемівську реєстраційної служби Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 159. Від шлюбу в них народився син [PERSON] [INFO] . 04.07.2022 рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області розірвано шлюб, укладений між ним та [PERSON] . Після розірвання шлюбу малолітній син залишився проживати разом з ним у квартирі за адресою: [ADDRESS] , а колишня дружина переїхала на іншу адресу, а саме: [ADDRESS] . При цьому відповідачка дуже часто їздить до своїх батьків у м. Бахмут, де проводить більшість часу. Зважаючи на те, що [PERSON] не бажає утримувати малолітнього сина та брати участь у його вихованні, вони дійшли згоди, що син буде постійно проживати з батьком за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] не те, що не має належного постійного місця проживання як для себе, так і для сина [PERSON] , а й взагалі не має постійного грошового доходу, який би давав їй змогу утримувати дитину. Натомість він має дохід від підприємницької діяльності та постійне житло в [ADDRESS] , де і проживає з сином. Таким чином, враховуючи найкращі інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків, зважаючи на її тісні сімейні стосунки з батьком, просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з ним, у зв`язку з чим звертається до суду з даним позовом. Відповідачка не скористалася правом на подання відзиву. Третя особа правом подачі пояснень щодо позову не скористалася. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Заяви та клопотання сторін та процесуальні рішення, постановлені по справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 липня 2022 року головуючим суддею у справі визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 18/ Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19.07.2022 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Стрийської міської ради про визначення місця проживання дитини прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 29.08.2022. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 19/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29.08.2022 закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Стрийської міської ради про визначення місця проживання дитини. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 14.09.2022 /а.с. 31/. 30.08.2022 через канцелярію суду надійшла заява відповідачки [PERSON] про визнання позову та розгляд справи за її відсутності /а.с. 34/. Розгляд справи по суті відбувся в судовому засідання за участі позивача [PERSON] , його представника адвоката Андрейківа Ю.Я. та представника третьої особи Кухар З.Р. Узагальнення доводів сторін та інші процесуальні дії у справі. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Андрейків Ю.Я. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові, просили їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] подала заяву про визнання позову та розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Стрийської міської ради Кухар З.Р. підтримала висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , проти задоволення позову не заперечила. Крім цього, суд відповідно до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 3 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачкою слід прийняти, позов задовольнити в повному обсязі з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що 15 травня 2015 року між сторонами у справі у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Артемівську реєстраційної служби Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області було зареєстровано шлюб, про що було зроблено відповідний актовий запис за № 159. За час перебування у зареєстрованому шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження, виданим 12 вересня 2016 року Бахмутським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, серії [NUMBER] /а.с. 6, 12/. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області, ухваленим 04 липня 2022 року в цивільній справі № 456/1858/22, провадження № 2/456/842/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами розірвано /а.с. 9 -10/. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з сином [PERSON] , [INFO] . З копії договору купівлі-продажу квартири від 10.05.2002 встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] , матері позивача /а.с. 14/. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] . Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. В силу ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України). Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У свою чергу, статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, в якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 04.07.2022. За час спільного проживання у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , котрий після розірвання шлюбу залишився проживати з позивачем. Спір між сторонами виник з приводу з приводу визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] . Позивач як у позовній заяві, так і поясненнях, наданих у судовому засіданні, аргументуючи обґрунтованість поданого позову щодо визначення місця проживання дитини з ним, покликається на те, що відповідачка [PERSON] не проявляє щодо сина материнської турботи, не піклується про його здоров`я, фізичний і духовний розвиток, на даний час проживає в м. Дніпрі. Свого житла в м. Стрию не має, як і стабільного джерела доходу. Син проживає з ним та перебуває на його повному утриманні, а тому визначення місця проживання дитини разом з ним відповідатиме якнайкращим інтересам сина. Водночас, відповідачка заперечень щодо позову не надала. Більше того, окремо поданою письмовою заявою визнала як підстави позову, так і позовні вимоги. Враховуючи зазначене, надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи позивача [PERSON] належним чином обґрунтованими та мотивованими з огляду на таке. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року в справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) зазначено: «закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Так, з характеристики, виданої ОСББ «В. Першина, 3» на [PERSON] , встановлено, що останній зарекомендував себе як працьовитий, товариський і ввічливий. В побуті доброзичливий, чуйний. Займається вихованням сина, утримує сім`ю, бере активну участь у громадському житті будинку /а.с. 17/. Згідно з довідкою сімейного лікаря [PERSON] малолітній [PERSON] , [INFO] , на диспансерному нагляді в сімейного лікаря не спостерігається /а.с. 41/. Відповідно до звіту-рахунку [PERSON] поступлення коштів на його рахунок в липні місяці 2022 року становило понад 85000 грн /а.с. 39-40/. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28.09.2012, витягу з державного реєстру правочинів та витягу про державну реєстрацію прав [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] /а.с. 13, 15-16/. В судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з воєнними діями [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із сином [PERSON] , [INFO] , в квартирі, що належить його матері [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10.05.2002 /а.с. 14, 36-37/. З акту обстеження умов проживання, здійсненого фахівцями Служби у справах дітей виконавчого комітету Стрийської міської ради за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що дитині створено необхідні умови для проживання, всебічного розвитку та виховання. Квартира складається з трьох кімнат, обладнана всіма комунікаціями. Помешкання облаштовано меблями та речами, що забезпечують комфортні умови проживання. Мати дитини з березня місяця 2022 року поїхала проживати в м. Дніпро до своїх батьків /а.с. 38/. Відтак судом встановлено обставини, які характеризують як батька, так і матір дитини, а також те, що відносини з батьком у сина будуються на доброзичливій основі, дитина має достатньо одягу, іграшок, завжди доглянута, має хороший розвиток, соціально-побутові навички відповідають віку, стан здоров`я дитини, фізичний і психічний розвиток відповідає віку. Крім цього, згідно з ч. 4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до наданого висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконкому Стрийської міської ради № 320 від 04 серпня 2022 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] /а.с. 27-29/. Між тим, відповідачкою [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження існування виняткових обставин, які б вказували на неможливість проживання житини з батьком чи потребу розлучати таких. А тому в контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, встановивши, що для забезпечення інтересів дитини саме визначення місця проживання дитини з батьком відповідатиме її інтересам, врахувавши висновок органу опіки та піклування, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про наявність підстав для задоволення позову не впливають. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що позовні вимоги є підставними і такими, що підлягають до задоволення. Щодо судових витрат. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 264ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд зобов`язаний розглядати справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. А тому судові витрати слід залишити за позивачем на його вимогу.

Outcome: approved