Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, треті особи: Садівниче товариство «РАНЕТ», Приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Куліш Юрій Олександрович, про встановлення фактів, що мають юридичне значення, та визнання права власності. Позивач [PERSON] надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та дату повідомлялись належним чином, про причини своєї неявки не повідомили. Повно та всебічно вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, суд дійшов до наступного. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом позивач по справі [PERSON] , є сином [PERSON] , померлого [INFO] , його батько 26 березня 1982 року розірвав шлюб із матір`ю позивача - [PERSON] , та 02 серпня 1983 року уклав новий шлюб з [PERSON] , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] ». У володінні подружжя з 1995 року перебувала земельна ділянка з будівлями у Садівничому товаристві «РАНЕТ», яке розташоване у селищі міського типу Слобожанське Дніпровського району Дніпропетровської області. Рішенням Ювілейної селищної Ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 16 березня 1995 року членам садівничого товариства «РАНЕТ» безоплатно у приватну власність були передані земельні ділянки, які знаходилися у їхньому володінні. Зокрема, [PERSON] у власність була передана земельна ділянка площею 0,05 гектару. На посвідчення передачі земельної ділянки у власність 04 серпня 1995 року був виданий державний акт ДП ДН 003614. 11 березня 2015 року Управлінням Держземагенства України у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області відомості про земельну ділянку були внесені до Державного земельного кадастру за № 1221455800:02:029:0061 з уточненням розміру - 0,0551 гектару (ділянка [ADDRESS]). [INFO] [PERSON] померла. На час смерті вона мешкала разом із [PERSON] , який є батьком позивача, за адресою: [ADDRESS] , де й вони були зареєстровані. [PERSON] не звертався до нотаріальної контори з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину, але прийняв спадщину після [PERSON] шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки продовжував користуватися згаданою вище земельною ділянкою та іншим належним померлій майном. Оскільки, [PERSON] , як зазначено вище, померло [INFO] , то згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною п`ятою Прикінцевих та перехідних положень передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. Згідно з ст. 529 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року встановлено, що при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Статтею 548 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Стаття 549 ЦК Української РСР 1963 року, передбачає, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 551 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що якщо спадкоємець, закликаний до спадкування за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк (стаття 549 цього Кодексу), право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Це право померлого спадкоємця може бути здійснене його спадкоємцями на загальних підставах протягом строку, що залишився для прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Стаття 525 ЦК Української РСР 1963 року, визначає, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Статтею 526 ЦК Української РСР 1963 року, передбачено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до пункту 3.1. Листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (згідно із статтею 392 Цивільного кодексу України). В наступні роки [PERSON] (батько позивача) мешкав у згаданій вище квартирі по [ADDRESS] , а після продажу цієї квартири - в будинку в Садівничому товаристві «РАНЕТ», про якій йдеться вище. При цьому, оскільки цей будинок не був узаконений, через що офіційно зареєструватися там не було можливості, формально [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , де фактично жив брат матері позивача, тобто першої дружини [PERSON] , - [PERSON] , зі своєю родиною. Позивач зазначив, що його батько жодного дня не мешкав за адресою реєстрації. Також, позивач зазначає, що останній період життя [PERSON] хворів на захворювання нирок та радикуліт, у зв`язку із чим потребував догляду, тому, з вересня 2017 року він фактично мешкав разом позивачем та його дружиною за адресою: [ADDRESS] , проте зареєстрованим залишався у с. Вільне. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] від 16 березня 2018 року. Оскільки на час смерті [PERSON] позивач мешкав разом із ним, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України він є таким, що прийняв спадщину після батька. В тому ж році, 29 травня позивач звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Двірник І.В. та завірив заяву про прийняття спадщини (ННВ 672454), проте з низки причин не подав її до нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу, тобто того округу, де згідно із реєстрацією його батька, відкрилася спадщина, а саме: земельна ділянка в Садівничому товаристві «РАНЕТ». 26 жовтня 2021 року [PERSON] звернувся до Приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Куліш Ю.О. із заявою про прийняття спадщини, проте отримав відмову у відкритті спадкової справи з огляду на пропуск строку для прийняття спадщини, та через реєстрацією за різними адресами, оскільки, нотаріус не може встановлювати факт спільного мешкання спадкодавця та спадкоємця на час відкриття спадщини. Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі ч.ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У своїй ухвалі № 505/2085/14-ц від 14.09.2016 року Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку - «якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. З наведених підстав колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що відсутність реєстрації спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця сама по собі не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини ч. 3 ст. 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів.» Аналогічні правові висновки містяться в ухвалі Верховного Суду України № 6-7165св09 від 03 листопада 2010 року, рішенні Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6048327св14 від 11 листопада 2015 року, ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-20158св15 від 21 жовтня 2015 року. Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно пункту «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Згідно роз`яснень викладених у п.п.2, 23Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах спадкування" №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. З огляду на те, що в складі спадщини наявне нерухоме майно, в силу вимог ч. 1 ст. 1299 ЦК України спадкоємці зобов`язані зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, для цього заявнику необхідно отримати свідоцтво про право на спадщину. Позивач 29.05.2018 оформив нотаріально завірену заяву про прийняття спадщини за законом. Проте, через низку обставин не подав вчасно дану заяву до нотаріуса округу, де був зареєстрований померлий та пропустив строк на прийняття спадщини, у зв`язку з чим й звернувся до суду. Згідно положень ч. 2 ст. 1120 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, а відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Таким чином, оскільки позивач, як спадкоємець за законом постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини в одному помешканні та протягом шести місяців з часу відкриття спадщини не заявив про свою відмову від спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину. Що стосується захисту прав громадян на земельні ділянки, здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. 1 ч. 3 ст. 152 ЗК України. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, що передбачено ч. 1 ст. 1225 ЦК України. Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Спадкоємець який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв всю спадщину. Отже, [PERSON] у 2003-му році, так само і [PERSON] у 2018 році є такими, що прийняли спадщину: батько позивача відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року, а позивач відповідно до ч. 3 ст.1268 ЦК України, оскільки мешкав на час смерті спадкодавця разом із останнім однією сім`єю. Судові витрати за проханням позивача (судовий збір) слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved