Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

28.12.2021 позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Баришівська зернова компанія» про визнання договору оренди земельної ділянки від 14.09.2015 удаваним правочином. Свої позовні вимоги позивач мотивує наступним. Вищевказаний договір оренди укладено на 49 років, а розмір орендної плати за весь період дії договору становить 43 810 грн. 19 коп. Оспорюваний договір оренди не містить обов`язкових умов, передбачених ст. 15 Закону України «Про оренду землі» а саме: індексації орендної плати, порядку внесення орендної плати, перегляд розміру оренди та відповідальності сторін. Примірник укладеного договору оренди не було надано орендодавцю. А враховуючи те, що на момент укладення Договору оренди від 14.09.2015 в Україні не допускалось укладення договорів купівлі-продажу та відчуження земельних ділянок іншим способом, позивач вважає що підписуючи Договір оренди, сторони приховали інший правочин, а саме договір купівлі-продажу. І. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі 17.01.2022 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 14.03.2022 від представника відповідача надійшла заява про вступ у справу у якості представника. 17.03.2022 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 27.04.2022 від представника відповідача надійшла заява про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Баришівського районного нотаріального округу Джуру С.В. 27.04.2022 від представника відповідача надійшов відзив. 20.06.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив. 20.06.2022 ухвалою суду залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Баришівського районного нотаріального округу Джуру С.В. 06.07.2022 від приватного нотаріуса Баришівського районного нотаріального округу Джури С.В. надійшла заява про розгляд справи за відсутності третьої особи. 12.07.2022 від представника відповідача надійшли письмові заперечення. 12.07.2022 від представника відповідача надійшла заява про проведення підготовчого судового засідання без участі представника ТОВ «Баришівська зернова компанія». 12.07.2022 від представника позивача надійшла заява про проведення підготовчого судового засідання без участі позивача та його представника. 12.07.2022 ухвалою суду закрито підготовче судове засідання, розгляд справи по суті призначено на 06.09.2022. В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову у зв`язку із тим, що позивачем було обрано неефективний спосіб захисту законних інтересів. Заслухавши пояснення повноважних представників сторін, оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. ІІ. Стислий виклад позиції позивача, відповідача та третьої особи Позивач обгрунтовує свої позовні вимоги наступним. [PERSON] в листопаді 2021 року набула в порядку спадкування у спільну часткову власність з [PERSON] 1 / 2 частки земельної ділянки площею 3,86 га, кадастровий номер 3220283000:09:068:0151, яка розташована на території Лехнівської сільської ради Баришівського району Київської області. Частка в розмірі 1 / 2 вищевказаної земельної ділянки була успадкована позивачем після смерті матері позивача [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 листопада 2021 року, виданого державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори Малиновською Н.В., у спадковій справі № 361/2020 , зареєстрованого в реєстрі за № 1-1959, іншу частку в розмірі 1 / 2 вищевказаної земельної ділянки успадкував брат позивача [PERSON] . В процесі оформлення права власності на вищевказану земельну ділянку серед документів померлої матері [PERSON] було виявлено нотаріальну копію Договору оренди земельної ділянки від 14 вересня 2015р, посвідченого Джурою С.В., приватним нотаріусом Баришівського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1307, відповідно до п. 3.1 якого одним з об`єктів оренди є земельної ділянки площею 3,86 га, кадастровий номер 3220283000:09:068:0151. Ознайомившись зі змістом Договору оренди, позивач вважає, що вказаний договір є удаваним правочином, вчиненим відповідачем та спадкодавцем [PERSON] для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме правочину з відчуження вищевказаної земельної ділянки на користь Відповідача в період дії мораторію (заборони) на продаж ділянок сільськогосподарського призначення, встановленою п. 15. Розділу X «Перехідні положення Земельного кодексу України ( в редакції, що була чинною на момент укладання Договору оренди - вересень 2015 року). Позивач вважає, що про удаваність вищевказаного Договору оренди свідчать наступні обставини. Як вбачається з п. 12 Договору оренди, розмір орендної плати за весь період дії договору становить 43 810,19 грн. Приймаючи до уваги те, що: а) згідно п. 10 Договору оренди його укладено на 49 років; б) згідно п.3.2. Договору оренди, в оренду за вказаним договором , окрім вищевказаної Земельної ділянки , передану ще й іншу земельну ділянку площею 0,3566 га, в) згідно п.14 Договору оренди, нормативна грошова оцінка Земельної ділянки на момент укладання Договору становила 113 944,54 грн., річний розмір орендної плати за Земельну ділянку площею 3,86 га становить лише 818,47 грн на рік. (43 810,19 грн х (3,86 га : (3,86 га+0,3566га)): 49 років. Вищевказаний розмір орендної плати в 818,47 грн на рік становить лише 0,72 % від нормативної грошової оцінки, що є менше за ставку земельного податку за сільськогосподарські угіддя, передбачену п.274.1 ст. 274 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент укладання Договору оренди -вересень 20215р) - 1 %. Окрім цього, зазначений в Договорі оренди розмір орендної плати (0,72%) не відповідає нормам п. 1 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» ( в редакції, чинній на момент укладання Договору оренди -вересень 20215р), яким передбачається мінімальний розмір орендної плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення не менше 3% від їх вартості. Більш того, вищевказаний розмір орендної плати в 818,47 грн. є приблизно в 15 разів меншим за розмір орендної плати аналогічних ділянок за місцем знаходження Земельної ділянки на момент укладання Договору оренди (середній розмір орендної за земельні ділянки (паї) площею 3,5-4,0 га на території Лехнівської сільської ради Баришівського району Київської області станом на вересень 2015 року складав 11- 12 тисяч гривень на рік. Крім того, ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» встановлює, що «істотними умовами договору оренди землі є: орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату». Однак, Договір оренди визначає лише загальний розмір орендної плати, і взагалі не містить таких істотних умов, як умови щодо індексації, способу і порядку внесення і перегляду орендної плати та відповідальності за її несплату. Договір оренди взагалі не містить умов про можливість / чи неможливість зміни орендної плати, підстав та періодичності такої зміни, що вказує на те, що сторони Договору оренди взагалі не переймалися цим питанням, оскільки їх воля була спрямована на встановлення не відносин оренди, а відносин купівлі -продажу, для яких не притаманна зміна ціни договору після її оплати. Позивач вважає, що сплата орендної плати одноразово до підписання договору (відповідно до п.13) за весь період оренди в 49 років, що не відповідає юридичній природі договору. Як вбачається з п. 53 Договору оренди, він був укладений в двох примірниках (один для Орендаря - інший для приватного нотаріуса), без надання примірника Договору оренди Орендодавцю, є установленою практикою укладання саме договорів відчуження ( купівлі продажу) нерухомого майна. Також, позивач звертає увагу Суд на те, що в п. 5 та п. 6 Договору оренди допущено виправлення з «Продавця» на «Орендодавця» є ще одним із свідчень того, що дійсна воля сторін при укладанні Договору оренди була спрямована на встановлення не відносин оренди, а відносин купівлі -продажу земельної ділянки. Вказані вище обставини свідчать, що воля сторін Договору оренди була спрямована на встановлення не відносин оренди, а відносин купівлі-продажу, відчуження Земельної ділянки на користь відповідача в період дії встановленої Земельним кодексом України заборони на таке відчуження. У своєму відзиві на позовну заяву відповідач повністю заперечував проти задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Пунктом 21 договору оренди землі його сторони погодили, що після припинення дії договору, орендовані земельні ділянки мають бути повернуті Орендарем власнику, згідно акту приймання-передачі. Договір оренди землі не передбачає переходу права власності на орендовані земельні ділянки від Орендодавця до Орендаря, як у момент укладення договору, так і в майбутньому. Орендар та Орендодавець не домовлялися про продаж земельних ділянок та не вчиняли жодних дій, що спрямовані на відчуження землі на користь відповідача. Таким чином, відсутні будь-які докази, що можуть свідчити про те, що сторони договору оренди землі мали намір укласти та уклали договір купівлі-продажу належних орендодавцю земельних ділянок. Орендодавець - [PERSON] (померла. [INFO]) та за життя, протягом більш ніж 4,5 років, не мала до відповідача, жодних претензій з приводу укладеного договору та його виконання. Так, позивач вважає, що розмір орендної плати не може бути менший розміру, що передбачений Указом Президента України від 02 лютого 2002 року №92 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян-власників земельних ділянок і земельних часток паїв.» Проте, Указ Президента України від 02 лютого 2002 року №92 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян-власників земельних ділянок і земельних часток паїв» в частині встановлення розміру орендної плати не менше 3 % вартості земельної ділянки носить рекомендаційний характер. Водночас спеціальний закон «Про оренду землі» визначає, що розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у. договорі оренди (ч.2 ст,21). Невідповідність розміру орендної плати, визначеного сторонами за взаємною згодою, розміру, передбаченому Указом М 92, не служить підставою для визнання договорів недійсними, оскільки сторони можуть змінити ці умови в порядку, прописаному в самому договорі. Крім того, аналіз норм Указу № 92 свідчить про те, що рекомендація про встановлення орендної плати в розмірі не менше 3 % вартості земельної. Указ Президента не може регулювати або змінювати норми, установлені законом, розмір, форма та строки внесення орендної плати за землю визначаються виключно сторонами договору (тобто застосовувати вищезгадану норму про 3 % необов`язково). Орендодавець та відповідач спільно встановили у Договорі оренди землі розмір орендної плати та домовилися, що орендна плата за весь період дії цього Договору становить 43 810,19 грн., з урахуванням суми податку з доходів фізичних осіб, що становить 8153,04 грн., та військовий збір - 657,15 грн. У зв`язку з тим, що чинне законодавство України не містить норм, що прямо вказують на підстави для індексації орендній плати, а також порядок проведення такої індексації, тому посилання позивача про необхідність зазначати умови щодо індексації розміру орендної плати є безпідставним. Як зазначено у Договорі оренди землі (п. 13): До підписання Сторонами цього Договору Орендар сплатив Орендодавцю одноразово суму у розмірі 35 000 грн. у повному обсязі, та перерахував до бюджету податок з доходів фізичних осіб у розмірі 8 153,04 грн., та військовий збір-657,15 грн. Сплата орендної плати в сумі 35 000 грн., крім зазначення про це у договорі оренди землі, підтверджується видатковим касовим ордером від 14 вересня 2015 року, (копія-додаток 1). Отримання коштів [PERSON] підтвердила своїм підписом у цьому ордері. Таким чином, договір оренди землі не передбачає будь-яких виплат орендної плати в період дії договору, а отже відсутні умови і підстави для їх індексації. Отже, виплата орендної плати до укладення договору, унеможливлює будь-яку відповідальність за її невиплату та порушення способу внесення орендної плати. Пункт 42 договору оренди землі передбачає умови перегляду усіх його умов, без виключення. Цим пунктом передбачено, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі, за взаємною згодою сторін, з нотаріальним посвідченням таких змін та їх державною реєстрацією. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов Договору, спір розв`язується у судовому порядку. Відповідач вважає, що позивач безпідставно вважає, що сплата орендної плати одноразово, до підписання договору (п.13.) за весь період в 49 років, на погляд позивача, суперечить юридичній природі договору оренди. Але, відповідач спростовує дане твердження наступним. Одноразова виплата орендної плати за майбутні періоди оренди не суперечать чинному законодавству, з огляду на правовий висновок, який сформульований у Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі МЗ'87/193/19: Згідно зі статтею 531 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Чинне законодавство про оренду землі не містить заборони сплати орендної плати за майбутні періоди користування земельною ділянкою. Умови договору оренди землі про сплату орендної плати за майбутні періоди можуть бути погоджені сторонами договору оренди у формі, передбаченій статтею 14 Закону України «Про оренду землі. Укладення договору на 49 років, умова договору про збереження права оренди у разі зміни власника земельної ділянки. Позивач, всупереч нормам закону, зробив висновок про те, що укладення спірного договору на строк 49 років (п. 10) та умова про збереження права оренди у випадку зміни власника земельної ділянки, у тому числі внаслідок спадкування (п.46) свідчать, що воля сторін договору була направлена на те, щоб земельна ділянка назавжди вибула з володіння матері позивача та перейшла у володіння відповідача. При цьому, відповідач вважає, що позивачем не враховано, що згідно ст. 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Одночасно чинне законодавство не ставить в залежність визначення строку оренди з віком, орендодавця. Таким чином, строк дії договору, визначений у пункті 10 договору оренди землі сформульований у новній відповідності до вищевказаної норми закону, та узгоджений його сторонами. Висновки ж позивача про вплив віку орендодавця на строк оренди грунтуються виключно на його особистих суб`єктивних уявленнях, і не мають жодного юридичного значення. Таким чином, ТОВ «Баришівська зернова компанія» вважає, що спадкоємцем [PERSON] не обґрунтовані підстави для подачі позову. Щодо тверджень про те, що вчинений сторонами Договір оренди є удаваним правочином Цивільний кодекс України (ст. 235) дає точне визначення: удаваний правочин- це правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто тут завжди має місце укладення двох правочинів: 1. реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2. правочину, вчиненого для приховання реального правочину. У Постанові Верховного Суду України від §7.1)9.2016 року у справі №6-1026цс16 міститься такий правовий висновок: «....Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином...» Верховний суд у складі О`бєднаної палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 14 лютого 2022 року у справі №346/2238/15-ц зробив наступний висновок: «... .Удаваним є правочин, що вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили....Тобто сторонами з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Отже, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий-прихований, від якого вони очікують правових наслідків...» У Постанові від 24.01.2020 року по справі №521/20354/16-ц Верховний Суд у складі суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив такий висновок щодо кваліфікації правочину як удаваного: «...Тобто, при вирішення спору про визнання правочину удаваним, суду необхідно встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо...» Відповідач вважає, що позивачем не доведено належним чином мету приховання удаваного правочину, а тому воля сторін із самого початку була спрямована на укладання між сторонами договору оренди земельної ділянки. У обох зі сторін був сформований мотив, а отже внутрішня воля, яка була спрямована на реалізацію певної мети укладання договору. Тобто, у сторін була потреба в укладенні певного правочину, за домовленістю сторін був обраний спосіб задоволення своїх потреб, а саме укладання між сторонами договору оренди земельної ділянки. При цьому, при виникненні потреби в укладанні договору та в момент її реалізації, особи усвідомлювали відповідальність за вчинені дії, та настання певних правових наслідків. Таким чином, відповідач вважає, що позов [PERSON] є надуманим, а метою подання позову є виключно намір ухилитись від виконання обов`язків за договором оренди, які позивач успадкувала разом з майном померлої. IІІ. Фактичні обставини встановлені судом 24.11.2021 позивач прийняла спадщину після смерті [PERSON] , про що отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1 / 2 частину земельної ділянки 3,8600 га, кадастровий номер 3220283000:09:068:0151. Право власності позивача на 1 / 2 частину земельної ділянки 3,8600 га, кадастровий номер 3220283000:09:068:0151, підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.11.2021. За свого життя покійна [PERSON] передала вищевказану земельну ділянку в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Баришівська зернова компанія», що підтверджується копією Договору оренди земельної ділянки від 14.09.2015, що знаходиться в матеріалах справи. Відповідно до п. 10. Договору оренди земельної ділянки, договір укладено на 49 років. Згідно п. 3. Договору оренди земельної ділянки в оренду передаються дві земельні ділянки: - земельна ділянка під номером 151 (сто п`ятдесят один) загальною площею 3,8600 га, з них: рілля - 3,8600 га, кадастровий номер земельної ділянки - 3220283000:09:068:0151; - земельна ділянка під номером 151 (сто п`ятдесят один) загальною площею 0,3566 га, з них: сіножаті - 0,3566 га, кадастровий номер земельної ділянки - 3220283000:09:058:0151. 14.09.2015 між [PERSON] та ТОВ «Баришівська зернова компанія» підписано Акт приймання - передачі земельної ділянки. На підтвердження того, що між спадкодавцем [PERSON] та відповідачем дійсно було укладено Договір оренди земельної ділянки, представник ТОВ «Баришівської зернової компанії» надав Суду копію видатково-касового ордеру від 14.09.2015, за яким здійснено орендну плату на користь спадкодавця. Твердження позивача про те, що на вказаному видатково касовому ордері відсутній власноручний підпис покійної [PERSON] , Суд не приймає до уваги оскільки дане твердження не підтверджується жодними допустимими доказами. Встановлено, що договір оренди земельної ділянки від 14 вересня 2015 року, укладений між сторонами, містить всі істотні умови договору оренди землі, передбачені статтею 15 Закону України Про оренду землі, зокрема, у ньому зазначені: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату тощо. До Договору оренди земельної ділянки додано копію плану та схеми земельних ділянок, копію акта визначення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), копію акта про передачу та прийом земельних ділянок, які є невід`ємною частиною зазначеного договору. Сторони не оспорювали, що зазначений договір зареєстровано у встановленому законом порядку. Крім того, Суд звертає увагу на те, що до спірний Договір оренди земельної ділянки укладено відносно двох земельних ділянок, а право власнсоті позивача підтверджено відносно 1 / 2 частини лише однієї земельної ділянки. Однак позивач просить Суд визнати Договір оренди земельної ділянки удаваним повністю. ІV. Оцінка суду Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагрумента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі №522/14890/16-ц (провадження №14-498цс18). Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦК України). Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Посилаючись на удаваність спірного договору оренди земельної ділянки, позивач вважає, що його укладено з метою приховати договір купівлі-продажу земельної ділянки. Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Звертаючись з позовом про визнання договору оренди земельної ділянки удаваними, позивач не заявляв вимоги визнати договір купівлі-продажу недійсним, при цьому позивач у позовній вимозі не визначив та не обґрунтував, які саме наслідки удаваного правочину необхідно застосувати до спірних правовідносин. З огляду на наведене та враховуючи, що сама по собі вимога про визнання правочину удаваним спрямована на встановлення обставин, які є підставою для вирішення спору, зокрема, у випадку звернення з позовною вимогою про визнання правочину недійсним, а такий спір у цій справі відсутній, Суд дійшов висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав або законних інтересів не є ефективним та самостійним, оскільки матиме наслідком лише те, що відносини сторін за таким правочином регулюватимуться правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, ці правила також застосовуватимуться при вирішенні спору за таким правочином чи стосовно нього. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у пункті 40 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 січня 2020 року у справі № 903/154/19. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, на які позивач посилалась, як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed