Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення боргу. 14.06.2021р. позивач подав уточнюючі позовні вимоги. Позов мотивує тим, що, 19.03.2012 він передав [PERSON] 1800 доларів США (14373 грн. станом на 19.03.2012) та 5000 грн., як завдаток за житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про що відповідачка написала відповідну розписку. Позивач зазначив, що спільною домовленістю, після того як відповідачка виготовить всі документи на будинок та зніме з реєстрації сина- [PERSON] , він повинен був доплатити їй залишок суми ( 1775 доларів США), а вона- продати йому будинок. До того часу він з дружиною та дитиною переїхав до вищевказаного будинку для того, щоб проживати в ньому та вести там господарство. Під час проживання у будинку відповідачки вони проводили різного роду ремонти, які були необхідні для проживаня в ньому, тому що вважали, що рано чи пізно будинок перейде у їхню власність. На сьогоднішній день, відповідачка відмовляється продати йому будинок чи повернути гроші. Більше того, вона звернулася із позовом до суду про виселення його з дружиною та дитиною із вказаного житла. Отже, відповідачка заборгувала йому 1800 доларів США та 5000 грн., користувалася його коштами протягом майже восьми років, витримала час, щоб вони відремонтували їй будинок, а тепер просто хоче виселити їх з будинку. Починаючи з 2014 року, відповідачка своєю поведінкою дала зрозуміти їм, що ні будинку, ні грошей вони не отримають. На початку 2019 [PERSON] звернулась із заявами до Снятинського РЕМ та ПП «Снятингазсервіс» з проханням призупинити подачу електроенергії та природного газу. Як наслідок, вони вже майже пів року проживають в будинку, де відсутнє газопостачання та електроенергія. Це негативно впливає на нього, як на голову сім`ї, тому що умови проживання з дружиною та двома дітьми стали просто нестерпні, що завдає йому неабияких моральних страждань. Щодня він змушений витрачати багато часу на елементарні речі, такі як, приготування їжі, миття посуду, купання дітей, прання. Свої моральні страждання він оцінює в 100 000 грн. Станом на 23.03.2021 сума 1800 доларів США становить в еквіваленті 49824 грн.. Оскільки договір купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, передані грошові кошти не є завдатком в розумінні ст. 570 ЦК України, а є авансом. Отже грошові кошти у розмірі 1800 доларів США та 5000 грн. без наявності правових підстав були передані позивачем відповідачці [PERSON] , що свідчить про те, що передані кошти є безпідставно отриманими відповідачем. Підставою для стягнення з відповідачки процентів, в розумінні ст. 536 ЦК України, є факт користування чужими коштами. Згідно розрахунку проценти за користування чужими коштами, відповідно до облікової ставки НБУ, становить 61440 грн. З врахуванням уточнюючих позовних вимог, просив стягнути з відповідачки на його користь 54824 грн. безпідставно набутих грошових коштів, 61440 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами та 100 000 грн. моральних збитків, а також сплачений ним судовий збір. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Пояснили, що заподіяна позивачу моральна шкода, яку він оцінює в 100 000 грн., полягає в тому, що відповідачка обдурила його, документи не оформила, будинок не продала. Електро- та газопостачання в будинку вимкнула, що призвело до значних труднощів, як у приготуванні їжі, так і у митті посуду, купанні дітей, пранні. Крім того, позивач з дружиною зробили ремонт у спірному житловому будинку. Просили позов задоволити. Відповідачка в судовому засіданні проти позову заперечила. Пояснила, що була знайомою із батьком позивача. У листопаді 2011 повернулася додому. Їй потрібні були гроші, оскільки син потрапив у біду. 10.01.2012 домовилась із батьком позивача про продаж житлового будинку за 4000 доларів США. Їх батько [PERSON] 10.01.2012 дав їй 1800 доларів США, про що вона склала розписку. Після чого вона дозволила позивачам проживати в житловому будинку, на підставі оренди. Пізніше вона написала ще одну розписку на 1800 доларів США, але вже на позивача. 19.03.2012 вона отримала ще 5000 грн. від позивача і дала нову розписку. Зазначила, що пропонувала повернути кошти, однак батько позивача відмовився. У 2014р. пропонувала повернути кошти вдруге- батько позивача знову відмовився, мотивуючи тим, що будинок вже проданий їм, оскільки є розписка. Вказала, що у спірному житловому будинку не з`являється, оскільки позивачі її не впускають. Вважає, що будинок належить їй. Напротязі тривалого періоду часу позивач не впускає її та її синів до власного будинку. Просила у задоволенні позову відмовити. Представник відповідачки в судовому засіданні проти позову заперечив. Пояснив, що розписка, надана відповідачкою, викликає сумнів. Зі змісту розписки вбачається, що кошти відповідачкою були отримані в рахунок орендної плати. Просив застосувати позовну давність. Жодних орендних платежів позивач не сплачував. Позивачі проживають у спірному будинку без правових підстав, не сплачують за проживання у ньому. Відповідачка ж, в свою чергу, не має встановленого обов`язку забезпечувати позивача електро- та газопостачанням. Також, вона не є єдиним власником спірного житлового будинку. Вважає, що жодної моральної шкоди діями відповідачки не було завдано позивачу. Зі змісту розписки не вбачається, що відповідачка зобов`язана відчужити житловий будинок. Просив у задоволенні позову відмовити. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить на наступного висновку. Відповідно до розписки, наданої [PERSON] 19.03.2012р., остання взяла за хату у [PERSON] 1800 доларів США та 5000 грн.. В розписці вказала, що коли випише свого сила [PERSON] , позивач доплатить решту. Згідно розрахунку відсотків за користування грошовими коштами, в розрахунку облікової ставки НБУ, сума коштів за користування грошовими коштами за період з 19.03.2012 по 08.08.2019 р. складає 10 211, 56 грн. 04.09.2019 відповідачка подала до суду заяву, в якій зазначила, що починаючи з 2014р. позивачу [PERSON] стало відомо, що документи на будинок у неї виготовлені, однак дана домовленість про продаж будинку розривається по причині розбіжностей у вартості господарства. Після того, як вона зрозуміла, що не отримає від позивача тієї суми, яку вартує будинок, вона звернулась до суду з позовом про виселення. Просила провадження по справі закрити у зв`язку з пропущеним строком позовної давності. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.12.2000, спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] , є його донька [PERSON] .. Спадкове майно складається із 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 03.01.2012 [PERSON] та її сину [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить житловий будинок, що за адресою: [ADDRESS] . Технічний паспорт на вищевказаний житловий будинок виданий на [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 19.11.2019р. в житловому будинку, що за адресою: [ADDRESS] проживають, однак не зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та неповнолітні [PERSON] та [PERSON] .. Будинок, в якому проживають вищевказані особи, приведений до ладу, до їхнього проживання був занедбаний, територія впорядкована. Земельна ділянка біля будинку обробляється. Будь-яких сторонніх доходів сім`я [PERSON] не одержує. Підприємницькою діяльністю не займається. Транспортними засобами не володіє. Сімя проживає в даному господарстві з 20.11.2011р. 07.09.2018 [PERSON] надала розписку, в якій вказала, що хоче зустрітись із [PERSON] біля контори нотаріуса Білоконь К.С. для того, щоб повернути гроші, які брала у нього: 1800 доларів США та 5000 грн.. Просить надати відповідь, коли вони можуть зустрітися Із інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.08.2019 вбачається, що на все нерухоме майно, яке належить [PERSON] , в т.ч. і житловий будинок по [ADDRESS] , постановою Снятинського РВ ДВС від 12.04.2017 накладено арешт. Згідно повідомлення про відключення від 05.03.2019, споживача, який проживає за адресою: [ADDRESS] , повідомлено про припинення електропостачання. Причина: борг за спожиту електроенергію, по акту про порушення ПКЕЕн. Відключення проведено на опорі. Електропостачання буде відновлено при наявності укладеного договору про користування електричною енергією або після його укладення. Споживача попереджено про те, що він несе персональну відповідальність за самовільне підключення. Відключення проведено бригадою за участі двох електромонтерів. 01.10.2020 [PERSON] повідомлено філією АТ «Прикарпаттяобленерго» «Східна» про те, що 01.03.2019 [PERSON] , як власник, звернулася до філії АТ «Прикарпаттяобленерго» «Східна» із заявою про припинення постачання електричної енергії до її житлового будинку, що в [ADDRESS] , та оплатила послуги з відключення, у зв`язку з чим до вказаного житлового будинку 05.03.2019 було припинено електропостачання. Також, [PERSON] повідомлено про те, що для відновлення електропостачання їй необхідно надати документи, що посвідчують її право власності чи користування будинком, укласти з оператором системи договір про розподіл (передачу) електроенергії. 16.10.2019 [PERSON] Снятинською РДА повідомлено про те, що власником спірного житлового будинку [PERSON] , разом із нотаріально оформленою довіреністю від сина [PERSON] , звернулась до Снятинського відділення АТ «Івано-Франківськгаз» із заявою про відключення газопостачання у зв`язку з не проживанням за вищевказаною адресою, сплативши за послуги з припинення газопостачання. Заяву про відновлення має право подати власник особового рахунку, чи довірена особа. Відповідно до довідки Попельниківської сільської ради від 14.09.2020 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 20.11.2011 по даний час - 14.09.2020, проживають без реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки Попельниківського ліцею від 21.09.2020р. [PERSON] в період з 01.09.2017 по даний час (21.09.2020) навчається в Попельниківському ліцеї. Є учнем 4 класу. Згідно довідки Попельниківського ліцею від 21.09.2020р. [PERSON] з 01.09.2020 по даний час (21.09.2020) навчається в 1 класі Попельниківського ліцею. Відповідно до квитанцій (а.с. 104-122, а.с. 160-164 Т.1) [PERSON] в період з 11.01.2020 по 26.10.2020 р. та з 26.12.2020 по 11.03.2021 на АЗС, магазин № 30 ТОВ «Поділлянафтозбут» було закуплено бензин. Також, позивачем в судовому засіданні додано квитанції (а.с. 57-62 Т.2) про купівлю бензину на АЗС с. Джурів ТзОВ «Мальва» за 2021рік. Також позивачем додано список вартості газу, газового балона та його доставка від 07.03.2019р. по березень 2021 та список вартості проведених ремонтних робіт. Із письмових пояснень [PERSON] та [PERSON] , доданих до матеріалів справи [PERSON] , слідує, що вони є: зятем [PERSON] та сусідом позивача. Їм відомо, що [PERSON] та [PERSON] домовились купити у [PERSON] будинок за адресою: [ADDRESS] , за ціною 4000 доларів США. Оскільки власниця [PERSON] не мала ще всіх документів для продажу будинку, то позивач погодився почекати. Знають про те, що позивач та відповідачка ходили до сільської ради та до нотаріуса з метою оформлення документів 20.12.2021 представник відповідачки [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просив застосувати строк позовної давності, оскільки позивач бажає повернути кошти, які були безпідставно передані в березні 2012р.. Тому вважає, що позивач пропустив строк позовної давності щодо звернення до суду із даним позовом. В задоволенні позову просив відмовити. Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач передав кошти відповідачці в якості авансу, розраховуючи, при цьому, набути майно, а не отримати дохід у вигляді плати (відсотків) за передачу коштів у користування відповідачки. На момент розгляду справи основний договір купівлі-продажу житлового будинку між сторонами не укладений. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 23.07.2018 у справі № 461/5297/16-ц, згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов?язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов?язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Судом встановлено, що згідно розписки відповідачка отримала кошти від позивача «за хату», у розписці відсутнє будь-яке зазначення того, що кошти були передані в якості завдатку за укладення в майбутньому договору купівлі-продажу будинку, до того ж, сторони не уклали нотаріального договору завдатку, який би за своєю формою відповідав основному договору купівлі-продажу житлового будинку, а тому, суд приходить до висновку, що платіж, переданий [PERSON] відповідачці [PERSON] за розпискою, є авансом та підлягає поверненню власникові в розмірі 54824 грн. 00 коп. З огляду на викладене, порушене право позивача не стосується безпідставного отримання відповідачкою грошових коштів, оскільки його вимоги пов`язані із неправомірним користуванням грошовими коштами, а тому права та інтереси позивача підлягають захисту шляхом стягнення на його користь суми інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідачки відсотків за користування чужими коштами, з посилання на вимоги ст. 536, ч.1 ст. 1048, ч.2 ст. 1214 ЦК України, із розрахунком облікової ставки НБУ, то суд зазначає наступне. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 02.02.2022 у справі № 330/2142/16-ц, у відповідності до вимог ст. 1212 ЦК України, майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48цс21) зазначено, що "термін "користування чужими грошовими коштами" (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)). Підстав для відступу від цих висновків щодо застосування приписів ЦК України про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами немає". А тому, суд не визнає обґрунтованими позовні вимоги позивача про стягнення з відповідачки відсотків за користування чужими коштами, в розрахунку облікової ставки НБУ, оскільки дані спірні правовідносини регулюються вимогами ст. 625 ЦК України. Так, статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Щодо вимог про компенсацію моральної шкоди, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню - виходячи з наступного. У відповідності до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст.1167ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до п. 9 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного суду України, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. А тому, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч. 1, 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Приписами статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи встановлено, що відповідачка отримала від позивача грошові кошти в якості авансу в сумі 1800 дол. США та 5 000 грн., які не були нею повернуті. Також, судом встановлено, що позивач вселився в спірний житловий будинок та користувався житловим приміщенням, не сплачуючи, при цьому за таке користування, не маючи прав на спірний житловий будинок. У відповідачки ж, в свою чергу, був відсутній обов`язок забезпечувати позивача комунальними послугами, такими як, електро- та газопостачання. Однак, позивач у своєму позові зазначає, що вважає себе морально потерпілим внаслідок дій відповідачки [PERSON] , проте абсолютно не зазначає, в чому саме полягали його моральні страждання, у чому вони виражались (отримання стресу, зміна звичного ритму життя, зниження престижу, зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану, нервове напруження, погіршення стану здоров`я тощо), як довго вони тривали. Жодних посилань, пояснень та доказів підтвердження щодо характеру моральної шкоди, якої він зазнав, [PERSON] не надав. Всупереч вимогам ст. 81 ЦК України позивачем не надано суду доказів на підтвердження понесених позивачем страждань, у зв`язку з протиправними діями відповідача, які б виразилися: у фізичному болю, у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відповідачки, у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із знищенням чи пошкодженням його майна, у приниженні його честі та гідності, а також ділової репутації. Товарні чеки про придбання позивачем бензину (а.с. 104-122, а.с. 160-164 Т.1) та проведення невід`ємних покращень житлового будинку без згоди власника не можуть бути доказом завдання збитків, оскільки відсутні будь-які правовідносини між сторонами щодо проживання у житловому будинку, який на правових підставах не належить позивачу, який в свою чергу, проживав в ньому, не сплачуючи за користування житлом. Використання позивачем будь-яких необхідних ресурсів для свого покращення умов проживання в житловому будинку, не є порушенням його прав та інтересів, і суд не розцінює даний факт, як завдання з боку відповідачки будь-якої шкоди позивачу, в т. ч., і моральної. За таких обставин, суд приходить до висновку, що із зазначених позивачем підстав, вимоги щодо стягнення моральної шкоди є необґрунтованими, не відповідають обставинам справи та не ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах, у зв`язку з чим необхідно відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог. Вирішуючи питання щодо застосування строку позовної давності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Відповідно до ч.3 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Із вищенаведеного вбачається, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Беручи до уваги те, що позивачем 19.03.2012 року згідно розписки було надано відповідачці в якості авансу грошові кошти в розмірі 1800 дол. США та 5000 грн., також, згідно розписки від 07.09.2018 року (а.с.50 Т.1) відповідачка повідомила позивача про намір повернути вказані кошти, а тому, суд вважає, що саме з цієї дати було перервано перебіг строку позовної давності, на що в судовому засіданні посилався представник позивача. Оскільки позивач із вказаним позовом звернувся в суд 08.08.2019 року, а тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності. Таким чином, суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивача сплачену суму авансу в розмірі 54824 грн. 00 грн. та у відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог, в розмірі 761 грн. 19 коп. В решті позову слід відмовити.

Outcome: approved