Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом у якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Свої вимоги обгрунтовує тим, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Відповідачі є його онуками, які є повнолітніми та з 02.11.2010 зареєстровані у його приватному будинку. Онуки після отримання паспорту громадян України у 2013 та 2014 році покинули територію України та переїхали на постійне місце проживання до Хашимітського Королівства Йорданія. Зазначає, що у зв`язку з реєстрацією відповідачів у нього виникають проблеми з сплатою надмірно нарахованих комунальних послуг, унеможливлює отримання субсидії, що об`єктивно порушує його права на вільне розпорядження і користування майном, у зв`язку з чим він і звертається до суду з зазначеним позовом. Ухвалою суду від 12.07.2022 позовна заява залишена без руху, надано термін на усунення недоліків. 18.07.2022 позивачем усунуто недоліки зазначені в ухвалі суду від 12.07.2022. Ухвалою суду від 21.07.2022 позовна заява прийнята до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено до підготовчого судового розгляду на 10:00 14.09.2022. Позивач, повідомлений про час та місце підготовчого судового розгляду у судове засідання не з`явився, про причини неявки до суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Відповідачі, повідомлені про час та місце судового розгляду у судове засідання не з`явилися, через свого представника до суду надали відзиви на позовну заяву, в якій підтвердили що з 2013 та 2014 року покинули територію України та по теперішній час проживають поза її межами, не заперечують щодо задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, так як розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 08.04.2010 виданого Виконавчим комітетом Сумської міської ради житловий будинок за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.5), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6). Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб виданій [PERSON] Управлінням «ЦНАП у м.Суми» СМР 15.07.2022 за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , відповідачі є онуками позивача (а.с.22). Згідно довідок з реєстру територіальної громади від 20.07.2022 відповідачі зареєстровані за адресою [ADDRESS] (а.с.23, 24). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ст.72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. У постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №490/12384/16-ц, в якій переглядалися подібні правовідносини, дійшов наступного правового висновку. Особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши та проаналізувавши надані до суду докази, враховуючи що позивачі визнають позов та фактично з 2013 та 2014 року не проживають на території України, приходжу до висновку, що позивачем доведений факт відсутності без поважної причини відповідачів за адресою [ADDRESS] , понад строк встановлений ст. 71 ЖК Української РСР, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved