Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «РЕНТ КАР» (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 4 731 959, 94 грн., отриманих на виконання недійсного правочину, а також витрати по сплаті судового збору, витрати на правову допомогу у розмірі 20 000, 00 грн., витрати на проведення незалежної оцінки транспортного засобу у розмірі 5 000, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.09.2018 між сторонами було укладено Договір оперативного лізингу автомобіля № 07/09/2018, за умовами якого відповідач передав у користування позивача автомобіль «MERCEDES-BENZ S560» 2018 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] з можливістю викупу вказаного транспортного засобу (далі по тексту - ТЗ). Позивачем було здійснено оплату по договору на загальну суму 4 731 959, 94 грн. Разом з тим, у квітні 2020 року позивачу стало відомо, що укладений між сторонами Договір є нікчемним, оскільки відповідно до ст. 215, 216, 220, 799, 806 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), укладений без додержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення, а тому не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Позивач у зв`язку з цим припинив виплати по Договору та направив відповідачу листа щодо позасудового вирішення даного питання шляхом викупу зазначеного ТЗ. Відповідач у свою чергу почав вживати заходи щодо відібрання спірного ТЗ не у передбачений законом спосіб. 13.06.2020 відповідачу було направлено претензію щодо повернення сплачених позивачем коштів на виконання умов нікчемного правочину в сумі 4 913 546, 00 грн., яка була залишена відповідачем поза увагою. Позивач вважає, що оскільки вказаний Договір є нікчемним в силу закону, сторони цього правочину мають повернути одна одній у натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину. Отже неповернення сплачених на виконання спірного Договору коштів порушує права позивача, а тому останній звернувся із вказаним позовом до суду. Від відповідача у визначений ухвалою суду строк відзив не надходив. 02.07.2020 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. 06.07.2020 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання, сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. 06.10.2020 постановою Київського апеляційного суду скасовано ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 02.07.2020, заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено. 19.11.2020 від представника відповідача надійшли письмові пояснення. 20.10.2021 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні у повному обсязі. Суд, заслухавши сторону позивача, сторону відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що 07.09.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «РЕНТА КАР» та [PERSON] укладено Договір оперативного лізингу автомобіля № 07/09/2018 (далі по тексту - Договір), відповідно до умов якого Лізингодавець (відповідач) передає в платне користування Лізингоотримувачеві (позивач) належний Лізингодавцеві на праві власності автомобіль марки «MERCEDES-BENZ S560», колір чорний, 2018 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (п.п. 1.1. Договору). Відповідно до п.п. 2.4. Договору, оціночна вартість автомобіля на момент передачі обмовлена сторонами та становить 5 693 580, 00 грн. Строк дії Договору становить 36 місяців, але до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Договір укладений на строк з 07.09.2018 по 09.09.2021 і може бути продовжений сторонами (п.п. 2.5., 4.1. Договору). Згідно п.п. 3.1. Договору, за користування автомобілем Лізингоотримувач сплачує Лізингодавцеві плату у розмірі та порядку, визначених цим Договором. У п.п. 3.2. Договору сторонами узгоджено графік платежів. Відповідно до п.п. 7.1. Договору, Лізингоодержувач зобов`язався, у тому числі, своєчасно та у повному обсязі сплатити лізингову плату. Положеннями п. 8 Договору визначений порядок викупу транспортного засобу. Так п.п. 8.1.-8.3. Договору передбачає, що транспортний засіб переходить у власність Лізингоодержувача за умови сплати ним на користь Лізингодавця суми 201 900, 00 доларів США до 07.09.2021, по домовленому курсу на день остаточного погашення. Сплата вказаної суми може бути проведена Лізингоодержувачем частинами, протягом дії цього Договору. Сплата суми підтверджується розрахунковими документами Лізингоодержувача. Перехід права власності на ТЗ від Лізингодавця до Лізингоодержувача оформлюється шляхом укладання в строк до 07.09.2021 договору купівлі-продажу транспортного засобу, з урахуванням платежів, зроблених відповідно до п.п. 8.1., 8.2. цього Договору. Згідно п.п. 10.3. Договору, датою припинення Договору є дата повернення ТЗ, що знаходиться у користуванні Лізигоодержувача. Одностороння відмова Сторони від виконання своїх зобов`язань за цим Договором не допускається, крім випадків, що визначені ним (п. 10.4. Договору). Також положеннями пп. 10.7.1. п.п. 10.7. Договору передбачено, що Договір лізингу підлягає розірванню на вимогу Лізингодавця, зокрема, якщо останній не отримав від Лізингоодержувача протягом 30 календарних днів черговий лізинговий платіж. При цьому Сторони домовились, що в такому випадку це розцінюється як свідома відмова Лізингоодержувача від Договору з настанням обов`язку у термін до трьох банківських днів сплатити Лізингодавцю штраф за дострокове припинення Договору у розмірі трьох лізингових платежів неустойки та компенсації збитків, яких зазнав Лізингодавець. Крім того, своїми підписами Сторони підтвердили, що даний договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається сторонами без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажали настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також засвідчили, що договором визначені всі істотні умови. Згідно Акту прийому-передачі автомобіля від 07.09.2018, відповідач передав, а позивач прийняв ТЗ марки «MERCEDES-BENZ S560», колір чорний, 2018 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Також з матеріалів справи вбачається, що за період з 07.09.2018 по 02.06.2020 позивач вносив відповідні платежі за Договором на загальну суму 4 731 959, 94 грн. Судом встановлено, і вказана обставина не заперечується сторонами, що позивач користувався спірним автомобілем з 07.09.2018 по 02.06.2020. Згідно листа Яремчанського ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 26.06.2020 за № 3415/108/52 03.06.2020 автомобіль було вилучено у позивача працівниками Яремчанського ВП ГУНП в Івано-Франківській області на підставі заяви представника відповідача про вчинення кримінального правопорушення. Також згідно вказаного листа автомобіль зберігається на території Яремчанського ВП ГУНП в Івано-Франківській області. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зазначає, що зазначений Договір в силу закону є нікчемним, оскільки нотаріально не завірений як то передбачено положеннями Цивільного кодексу України, про що позивачу стало відомо у квітні 2020 року. Враховуючи це, внаслідок недійсності (нікчемності) укладеного між сторонами Договору від 07.09.2018, сторони цього правочину мають повернути одна одній у натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину, а відтак грошова сума, сплачена позивачем, має бути повернута останньому відповідачем. Так, згідно з частинами першою та другою статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що відповідає змісту статті 628 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то, згідно з частиною другою статті 799 ЦК України, договір підлягає нотаріальному посвідченню. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010, провадження № 14-308цс18, зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що створює, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Подібні правові висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16, Верховним Судом у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 404/4702/18-ц (провадження № 61-8629св19). За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) виклала висновок, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Водночас Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Судом встановлено, що Договір оперативного лізингу автомобіля № 07/09/2018 від 07.08.2018, укладений між сторонами, нотаріально не посвідчений. Отже, такий договір, відповідно до закону, є нікчемним. Нікчемний договір не підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, оскільки він є нікчемним в силу закону. Так, відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався. Як було встановлено у судовому засіданні і вказана обставина не заперечувалась сторонами, власником предмету лізингу, а саме автомобіля марки «MERCEDES-BENZ S560» 2018 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] є відповідач. У свою чергу, позивач за Договором оперативного лізингу отримав право користування зазначеним майном, яке здійснював у період з 07.09.2018 по 02.06.2020, тобто користувався предметом лізингу, який належить на праві власності відповідачу та за користування предметом лізингу сплачував відповідачу певну плату, обумовлену у Договорі. Водночас, представником відповідача надано Висновок № 878 про вартість користування транспортним засобом - автомобілем марки «MERCEDES-BENZ S560» 2018 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який на праві власності належить ТОВ «Лізингова компанія «РЕНТ КАР», наданий суб`єктом оціночної діяльності, ТОВ «Експертно-консультаційний центр» оцінювачем В.О. Антоновим, згідно якого ринкова вартість користування колісного транспортного засобу, в період з 07.09.2018 по 02.06.2020 станом на 14.05.2021 становить 4 557 759, 00 грн. За час користування позивачем предмету лізингу, а саме за період з 07.09.2018 по 02.06.2020 було сплачено 4 731 959, 94 грн. При цьому, судом також враховано, що вказаний автомобіль, внаслідок його використання зазнавав певного зношення та втрати товарної вартості, що є об`єктивним та неминучим явищем при використанні будь-кого предмету матеріального світу. За таких обставин, суд позбавлений можливості застосувати до спірних правовідносин положення ст. 216 ЦК України в частині, що стосується повернення кожною зі сторін другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, оскільки в даному випадку таке повернення неможливе, оскільки одержане позивачем фактично полягає у користуванні майном відповідача, за що останній мав право отримувати плату. Відтак суд вважає, що підстави для повернення сплачених коштів позивачу відповідно до ст. 216 ЦК України відсутні, оскільки відповідачем надано докази того, що фактична вартість користування автомобілем, тобто вартість того, що одержано позивачем, за цінами, які існують на момент відшкодування (розгляду справи) фактично збігається з розміром здійсненої позивачем плати відповідно до Договору лізингу. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи наведене, витрати, пов`язані з розглядом справи суд покладає на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed