Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

07.07.2022 [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 25.07.2022, мотивуючи тим, що 04 серпня 2007 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] , від спільного проживання вони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, тому рішенням суду від 05 вересня 2014 року шлюб між ними було розірвано та діти залишилися проживати разом із матір`ю. З кінця лютого 2022 року дочка - [PERSON] , [INFO] , проживає разом із ним в м. Тараща, а дочка - [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю в м. Біла Церква. Він працює, має стабільний заробіток, позитивно характеризується, має усі необхідні передумови для утримання та виховання дитини самостійно та має усі можливості забезпечити дитині гармонійний розвиток. В будинку де вони з дочкою проживають створені необхідні умови для виховання та розвитку дитини, дочка має окрему кімнату, в якій є місце для сну та відпочинку, для підготовки до уроків, дочка має іграшки, дитячу художню літературу. В добровільному порядку вирішити питання виявилося неможливим, в зв`язку з напруженими відносинами з відповідачем, тому просив в судовому порядку, з урахуванням заяви від 22.09.2022, визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із батьком - [PERSON] . 10.08.2022 судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Позивач - [PERSON] подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, позов підтримує та просить визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із ним, [PERSON] . Відповідач - [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності та зазначила, що позовні вимоги [PERSON] до неї визнає повністю та не заперечує щодо визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із батьком. Третя особа - Відділ «Служба у справах дітей та сім`ї» Таращанської міської ради, направила до суду заяву, про розгляд справи за відсутності їх представника, позов підтримує в повному обсязі, не заперечує проти його задоволення, та подала до суду рішення виконавчого комітету Таращанської міської ради від 14 вересня 2022 року за № 237-VIII «Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із батьком. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч.1, ч.4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві та у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , та відповідач - [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 2007 року та рішенням Таращанського районного суду Київської області від 05 вересня 2014 року, у справі № 379/2022/14-ц, яке набрало законної сили 16.09.2014, шлюб між ними було розірвано. Від спільного проживання сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які після розірвання шлюбу між батьками залишилися проживати разом із матір`ю. Також, встановлено, що позивач - [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] де проживає разом із дочкою - [PERSON] , [INFO] , яка навчається в Таращанському академічному ліцеї «Ерудит» Таращанської міської ради Київської області та зарахована до 7- Б класу; на підставі договору дарування за № 1069 від 16 серпня 2022 року має на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку з кадастровим номером: 3224410100:01:128:0003, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; працює провідним енергетиком в ТДВ «Синявське» з 09.12.2011 та отримує заробітну плату, яка станом на травень 2022 року становила - 3481,44 грн., головним енергетиком в ПАФ «Савинці» та отримує заробітну плату, яка станом на травень 2022 року становила - 3265,00 грн., головним енергетиком ТОВ «ТКС-ТРЕЙД» та отримує заробітну плату, яка станом на травень 2022 року становила - 6600,00 грн., за місцем роботи характеризується позитивно. Вказані обставини підтверджено матеріалами справи (а.с.8-19,36-38) та визнаються відповідачем. З матеріалів справи (а.с.27,51-52), вбачається, що відповідач - [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] та не заперечує проти визначення місця проживання дочки - [PERSON] , [INFO] , разом із батьком. З рішення виконавчого комітету Таращанської міської ради від 14 вересня 2022 року за № 237-VIII та висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] (а.с. 46-49), вбачається, що орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком - [PERSON] . З даного висновку, також, вбачається, що малолітня [PERSON] , [INFO] , висловила бажання проживати разом зі своїм батьком - [PERSON] в м. Тараща. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч.2 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів. Виняткові обставини передбачені в ч.3 ст.161 Сімейного Кодексу України, відповідно до якої суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Судом, у даному випадку, не встановлено наявності виняткових обставин передбачених ч.3 ст.161 Сімейного Кодексу України, як щодо позивача так і щодо відповідача, тому суд вирішуючи питання щодо місця проживання дитини приймає до уваги: самостійний дохід сторін, матеріально-побутовий стан, відповідальність батьків при виконанні ними батьківських обов`язків, здійснення ними заходів щодо утримання, виховання, розвитку і лікування дитини та прихильність дитини до одного із батьків. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, враховуючи визнання відповідачем позову, думку дитини та висновок органу опіки і піклування, суд приходить до висновку, про визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із батьком - [PERSON] , [INFO] , оскільки це відповідає інтересам дитини та позитивно сприятиме її розвитку, як психологічному, так і фізичному. Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Згідно з ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Право на спілкування з дитиною та участі у її вихованні того з батьків, хто проживає окремо від дитини, кореспондує обов`язок того, з ким проживає дитина, не чинити перешкод у здійсненні свого права.

Outcome: approved