Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-15 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін 05.08.2022 [PERSON] звернулася до Малинського районного суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав, в обґрунтування якої зазначила, що [PERSON] є батьком її молодшого брата [PERSON] , [INFO] . Їх мати [PERSON] померла [INFO] . На час її смерті відповідач близько шести років проживав окремо. Відповідач в 2019 році віддав брата на навчання у Вишевицьку спеціальну школу Житомирського району Житомирської області, а 10 вересня 2020 року згідно нотаріально посвідченої заяви передав свого малолітнього сина на тимчасове утримання та виховання бабусі [PERSON] . Відповідач не належним чином виконує свої батьківські обов`язки, не піклується про здоров`я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток, не утримує його матеріально. Позивачу разом з бабусею доводиться турбуватися про [PERSON] , купувати одяг, їжу, слідкувати за станом його здоров`я, займатися вихованням. Близько дев`яти років відповідач разом з сином не проживає. Стосунків з ним не підтримує, не спілкується, не цікавиться його життям та розвитком, не надає ніякої матеріальної допомоги, та наміру проживати разом з сином, займатися його вихованням, піклуватися про нього, не виявляє. Як розвивається дитина, у чому має потреби, який стан його здоров`я - відповідача не цікавить. Він повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Окрім цього, [PERSON] знаходиться на диспансерному обліку з приводу легкої розумової відсталості з недорозвитком мовлення, комунікативних навичок та соціальної взаємодії внаслідок органічного враження ЦНС. У зв`язку з цим він потребує ряду медичних обстежень та оформлення статусу дитина-інвалід. Позивач робить все необхідне для того, щоб брат ріс здоровим, нормально розвивався, був забезпечений всім необхідним. Однак, вона позбавлена можливості в повній мірі використати в інтересах дитини ті права, які надає держава сім`ям з дітьми, оскільки формально у дитини є батько. Позивач має постійне місце проживання, працює та щомісячно отримує заробітну плату, характеризуюся позитивно, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягалася, фізично здорова. Тому вважає, що її малолітній брат для його нормального розвитку та виховання повинен проживати з нею. Вимогами позовної заяви [PERSON] просить суд позбавити відповідча батьківських прав щодо його сина [PERSON] ; встановити опіку над [PERSON] та призначити її опікуном за поданням органу опіки та піклування; стягувати щомісячно з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого законодавством для дитини відповідного віку, до досягнення його сином повноліття. Явка сторін по справі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належно. 16.09.2022 подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належно. 11.08.2022 до суду подав заяву, згідно якої позовні вимоги визнав, погодився на позбавлення батьківських прав відносно сина [PERSON] , просив розгляд справи проводити без його участі. Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області Суханова А. згідно поданої 16.09.2022 до суду заяви просила розгляд справи проводити без її участі, вимоги позовної заяви підтримала та просила задовольнити. До суду подано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав та висновок про доцільність встановлення опіки та відповідність її інтересам дитини. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення сторін, об`єктивно оцінивши наявні докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, вважає необхідним задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, виходячи з наступного. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.6). Позивач [PERSON] є донькою [PERSON] , про що свідчить свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с.7-9). [INFO] у віці 38 років в м. Малині Житомирської області померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.10). Згідно довідки Малинської міської ради за №400 від 04.08.2022, [PERSON] проживає разом з братом [PERSON] та бабусею [PERSON] в [ADDRESS] . [PERSON] за вище вказаною адресою не проживає, участі у вихованні та забезпеченні сина не приймає (а.с.11). Відповідно до листа №103 від 01.07.2022 за підписом в.о. директора Вишевицької спеціалізованої школи Житомирської обласної ради, [PERSON] передав свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на тимчасове утримання та виховання його бабусі [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої заяви. За період перебування дитини в школі батько ні разу не цікавився його навчанням, вихованням та не провідував його (а.с.12). Згідно довідки КНП «Малинський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 24.06.2022, [PERSON] знаходиться під наглядом педіатра, регулярно відвідує дитячу консультацію; знаходиться на диспансерному обліку з приводу легкої розумової відсталості, недорозвинення мовлення, порушення комунікативних навичок та соціальної взаємодії внаслідок органічного враження ЦНС. Лікуванням дитини займається бабуся та сестра (а.с.13). Відповідно до висновку про стан здоров`я, фізичний та розумовий розвиток дитини КНП «Малинська міська лікарня» за №733 від 20.07.2022, [PERSON] має затримку психомовленнєвого розвитку (а.с.14). Бабуся неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] , 1957 року народження, надала згоду на встановлення над ним опіки [PERSON] , що підтверджується письмовою розпискою від 04 серпня 2022 року (а.с.18). Твердження позивача про можливість бути опіком підтверджуються висновком про стан здоров`я від 22.07.2022; витягом №385 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 20.07.2022; витягом з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості»; письмовими поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від 23 червня 2022 року (а.с. 15-22). Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Малинської міської ради за підписом заступника міського голови Лукашенка В., затвердженого рішенням комісії з питань захисту прав дитини від 09.09.2022 протокол №13, орган опіки та піклування виконавчого комітету Малинської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав батька [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до висновку служби у справах дітей виконавчого комітету Малинської міської ради за підписом заступника міського голови Лукашенка В., затвердженого рішенням комісії з питань захисту прав дитини від 09.09.2022 протокол №13, в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , доцільно встановити опіку , призначивши [PERSON] опікуном над дитиною. Мотиви та застосовані норми права. Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Під час розгляду справи судом було забезпечено сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (стаття 129 Конституції України). Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм законодавства. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Статтею 150 СК України закріплені обов`язки батьків по вихованню та розвитку дітей, у числі яких передбачені турбота про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовка її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, установленої законом. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позивачем належними доказами доведено ухилення від виконання відповідачем обов`язків по вихованню дитини, що полягає в не забезпеченні продуктами харчування, одягом, засобами гігієни, матеріальним утриманням, не відвідуванні та не спілкуванні з сином. Згідно з п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Верховного Суду № 20 від 19 грудня 2008 року) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 16 цієї ж постанови Пленуму, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов`язків. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладаються однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч. 4 ст. 19 СК України участь органу опіки та піклування при розгляді справ щодо позбавлення батьківських справ є обов`язковою. Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Малинської міської ради встановлено свідоме нехтування відповідачем своїх обов`язків по вихованню дитини. Враховуючи нормативні приписи та роз`яснення, надані Верховним Судом, у сукупності з фактичними обставинами справи, суд приходить до переконання про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина [PERSON] . Відповідач добровільно самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, жодних контактів з сином не підтримує, не забезпечує його духовний та фізичний розвиток, належне харчування та навчання. Надані позивачем докази на підтвердження вищенаведених обставин, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для встановлення факту ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідач у ході судового розгляду справи висловив свою позицію щодо питання позбавлення її батьківських прав та погодився з таким позбавленням. Виходячи з вищевикладеного, враховуючи, що визнання відповідачем позову є його диспозитивним правом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав підлягають задоволенню. Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що при зміні своєї поведінки та зміні обставин згідно зі ст. 169 СК України відповідач не позбавлений права звернутися до суду із позовом про поновлення батьківських прав. Щодо позовної вимоги про встановлення над дитиною опіки суд зазначає наступне. У відповідності до ч.3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до ст. 63 ЦК України опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених ст. 60 ЦК України. Опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. На час винесення рішення по справі, дитині виповнилося 11 років, тобто він є малолітнім. Враховуючи відповідні висновки компетентних органів, бажання позивача, суд не вбачає обставин, які б могли бути перешкодою в призначенні [PERSON] опікуном над малолітнім [PERSON] . Отже, з метою забезпечення особистих немайнових та майнових прав та інтересів дитини, суд вважає за доцільне встановити над ним опіку, призначити позивача опікуном малолітнього [PERSON] . Крім того, відповідно до ч. 3 ст.166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (789-ХІІ) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею ч. 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей в судовому порядку. У відповідності до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Враховуючи те, що відповідач є батьком дитини, інформація стосовно того, що він не є працездатним відсутня, суд приходить до висновку, що з [PERSON] підлягають стягненню аліменти на користь [PERSON] , на утримання [PERSON] , 2011 року народження, у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходів), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.08.2022 і до досягнення ним повноліття. Такий розмір аліментів, на думку суду, буде достатнім для забезпечення утримання дитини та задоволення його потреб. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення поданого позову. Враховуючи вище викладене, згідно ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача та на користь держави за подання позову.

Outcome: approved