Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-04 00:00:00

22.02.2022 року позивачка за первинним позовом [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просила визнати за нею право власності на 1/2 частку майна, набутого за час перебування у шлюбі, а саме автомобіль марки «Cherry», моделі «Tiggo 4», vin-код - [NUMBER] , придбаного 27 квітня 2021 року відповідачем за договором купівлі-продажу №68/2021 у ПАТ «Завод Фрунзе». Вартість майна на день його придбання становила 401184,00 грн. Підставою для залучення третьої особи було зазначено те, що спірне майно в частині 78,10 процентів на суму 313344,00 грн. було придбано з використанням коштів третьої особи на підставі договору №412341-68/2021 купівлі-продажу автомобіля із використанням банківського кредиту від 22.04.2021 року та відповідно 13.05.2021 року укладено договір застави транспортного засобу між відповідачем та третьою особою, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Дахно О.А. (реєстровий номер 537). В обгрунтування позову було зазначено, що придбане на ім`я відповідача майно є спільним майном подружжя, належить позивачці та відповідачу у рівних частках за загальним правилом, а тому є підстави для такого поділу, що передбачено діючим сімейним законодавством. Ухвалою судді від 23 травня 2022 року провадження у справі було відкрито у порядку спрощеного позовного провадження, виконанні вимоги статей 178 та 193 ЦПК України та призначено перше судове засідання на 30 червня 2022 року (а.с.24). Не погодившись із первинною позовною заявою, відповідач 07.06.2022 року подав до суду відзив, в якому зазначив, що на час розгляду справи кредит не погашений, позивачка без згоди відповідача забрала автомобіль і в цей час самостійно користується ним без згоди відповідача, перебуваючи у Федеративній республіці Німеччина, сторонами на час подання відзиву сплачено 43% вартості автомобіля, що становить 172811,00 грн., а тому предметом розгляду у справі є лише 43/100 автомобіля. Відповідно, оскільки автомобіль є неподільною річчю, вважав, що спірний автомобіль слід залишити відповідачці із стягненням на його користь 86405,50 грн. компенсації як половину сплачених сторонами на час подання відзиву коштів його вартості, при цьому відмовивши у задоволенні позовних вимог позивачки (а.с.27-32). В той же день, що і поданий відзив, 07.06.2022 року від відповідача надійшла зустрічна позовна заява, в якій він просив суд визнати право власності на автомобіль за позивачкою за первинною позовною заявою, стягнути на його користь компенсацію в розмірі половини сплачених грошових коштів за кредитним договором у розмірі 86405,50 грн., перевести на відповідача зобов`язання по сплаті боргу за кредитним договором №1062К, вирішити питання судових витрат (а.с.42-48). В обгрунтування зустрічної позовної заяви були надані ідентичні за змістом до наведених у відзиві пояснення, а саме, що на час подання зустрічної позовної справи кредит не погашений, позивачка без згоди відповідача забрала автомобіль і в цей час самостійно користується ним без згоди відповідача, перебуваючи за кордоном, згоди між сторонами щодо як володіння, так і користування спірним автомобілем не досягнуто, сторонами на час подання відзиву сплачено 43% вартості автомобіля, що становить 172811,00 грн., а тому предметом розгляду у справі є лише 43/100 автомобіля. Відповідно, оскільки автомобіль є неподільною річчю, вважав, що спірний автомобіль слід залишити відповідачці із стягненням на його користь 86405,50 грн. компенсації як половину сплачених сторонами на час подання зустрічної позовної заяви коштів, додатково перевівши на [PERSON] зобов`язання по сплаті боргу за кредитним договором №1062К, який отримував на власне ім`я позивач за зустрічною позовною заявою [PERSON] . Ухвалою судді від 13.06.2022 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву та об`єднано обидві позовні заяви в одне провадження, здійснено перехід із спрощеного у загальне позовне провадження, визначений єдиний унікальний номер справи та здійснено інші процесуальні дії, передбачені статтями 188 та 193 ЦПК України (а.с.88-89). Відзив на зустрічну позовну заяву не надходив. 22.06.2022 року засобами Електронного суду надійшли пояснення третьої особи по справі, в яких третя особа вказувала на неможливість задоволення як первинної, так і зустрічної позовної заяви, оскільки їх вимоги суперечать закону. Так, відносно первинних позовних вимог третя особа, узагальнюючи її доводи, зазначила, що вимоги первинної позовної заяви були б слушними, якщо б майно, яке є предметом позову, перебувало б у власності відповідача. Однак в даній справі майно, яке є предметом спору між сторонами, є майном, по якому обліковуються боргові зобов`язання перед третьою особою, а тому без сплати вказаних боргових зобов`язань задовльняти вимоги первинного позову не можна, враховуючи той факт, що позивачка за первинним позовом надавала нотаріально посвідчену згоду на отримання кредиту та є поручителем за укладеним кредитним договором. Відносно зустрічної позовної заяви третя особа вказала, що вимоги, які в ній маються, не відповідають закону, оскільки втручатися у договірні відносини між КС «Фінансова підтримка» та [PERSON] суд не має права, оскільки цим порушується принцип свободи договора, а третя особа змінювати сторону у кредитному договорі з [PERSON] на [PERSON] не бажає; для даної категорії справ при заявлених у зустрічній позовній заяві вимогах в обов`язковому порядку слід вносити гроші не депозитний рахунок суду та отримувати первинно згоду відповідача за зустрічною позовною заявою на переведення на неї обов`язків позичальника за кредитним договором, про що станом на час подання письмових пояснень [PERSON] згоди не надавала (а.с.93-96, 107-111). Ухвалою суду від 30.06.2022 року підготовче судове засідання по справі відкладено через подання з боку позивача за первинним позовом заяви про часткове визнання позовних вимог, письмових пояснень на письмові пояснення третьої особи та клопотання про участь у судовому засіданні позивача за первинним позовом у режимі відеоконференції (а.с.128-129). Ухвалою суду від 07.07.2022 року було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті на 04.08.2022 року, визначено, що справа розглядається відповідно до первинної позовної заяви, зустрічної позовної заяви та письмових пояснень третьої особи щодо обох позовних заяв, не прийнято заяву первинного позивача про часткове визнання зустрічного позову через не згоду з таким визнанням відповідача та третьої особи (а.с.150-151). 04.08.2022 року позивачка за первинним позовом надала суду заяву про повне визнання зустрічних позовних вимог за позовом [PERSON] (а.с.166). Ухвалою суду від 04.08.2022 року розгляд справи відкладений за клопотанням позивачки за первинною позовною заявою, питання прийняття або відмови у прийнятті заяви про визнання позовних вимог за зустрічною позовною заявою не вирішувалося (а.с.171-172). Відповідач у судове засідання 05.09.2022 року не прибув, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином (а.с.178-179), надавши ще 01.07.2022 року суду заяву про слухання справи за його відсутністю та підтримку заявлених ним позовних вимог (а.с.146). Третя особа по справі у судове засідання 05.09.2022 року в особі свого представника не прибула, у тому числі засобами відеоконференцзв`язку, про день, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином засобами Електронного суду, причини неявки суду не повідомила. Враховуючи те, що третя сторона по справі чітко висловила свою позицію по справі, їх участь у судовому засіданні визнана судом не обов`язковою. Позивач та її представник у судовому засіданні 05.09.2022 року ще раз підкреслили, що вони визнають позовні вимоги за зустрічною позовною заявою [PERSON] , тобто готові як на виплату йому компенсації у розмірі сплачених грошових коштів за кредитним договором у розмірі 86405,50 грн., так і на переведення на позивача за первинним позовом [PERSON] зобов`язання по оплаті боргу за кредитним договором №1062К. При цьому підтримували заявлені позивачкою за первинним позовом позовні вимоги, вважаючи, що визнання позовних вимог за зустрічною позовною заявою частково поглинає вимоги за первинною позовною заявою. Окремо позивачка [PERSON] зазначила, що на даний час кредит майже погашений та приблизно через місяць кредитні правовідносини відносно предмету спору перестануть існувати. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області в даному складі суду по справі №632/265/22 від 30.06.2022 року, яке набрало чинності 02.08.2022 року, був розірваний шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] 17 грудня 2011 року та зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Первомайський реєстраційної служби Первомайського міськрайонного управління юстиції Харківської області (актовий запис №253). Таким чином, станом на час вирішення даного спору, сторони не перебувають у шлюбних відносинах та не є чоловіком та жінкою у розумінні Сімейного кодексу України. Предметом спору по даній справі є автомобіль марки «Cherry», моделі «Tiggo 4», vin-код - [NUMBER] , який зареєстрований за відповідачем за первинним позовом [PERSON] , що підтверджує копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , дата реєстрації 12.05.2021 року в ТСЦ 6342 (а.с.69). Також саме відповідач за первинним позовом укладав договір купівлі-продажу спірного автомобіля 27.04.2021 року, що підтверджує копія відповідного договору №68/2021 між ПАТ «Завод Фрунзе» та [PERSON] (а.с.54-55). Для придбання автомобіля саме [PERSON] укладав кредитний договір №1062К «Нове авто в кредит» 13.05.2021 року у м. Харкові на суму 319579,55 грн., де він виступав як позичальник, а третя особа по справі виступала кредитодавцем (а.с.56-61). Відповідно до вимог зазначеного договору його строк був визначений сторонами на 84 місяці до 12.05.2028 року. З метою забезпечення виконання вимог за кредитним договором №1062К від 13.05.2021 року, укладеним між кредитною спілкою «Фінансова підтримка» та [PERSON] в цей же день 13.05.2021 року був укладений договір застави транспортного засобу між кредитною спілкою «Фінансова підтримка» та [PERSON] , відповідно до якого до повного виконання зобов`язань за кредитним договором №1062К спірний автомобіль знаходиться у заставі третьої особи по справі (а.с.62-66). Таким чином, судом встановлюється той факт, що спірний автомобіль був придбаний під час перебування сторін по справі у шлюбних відносинах, а також те, що при його придбанні сторони використовували кредитні кошти третьої особи по справі, будучі свідомі того, що вони беруть на себе відповідні зобов`язання ( [PERSON] як позичальник, [PERSON] як другий з подружжя, яке надавало згоду на отримання кредиту, та окремо як поручитель по кредитному договору), які станом на час вирішення спору третій особі не повернуті. Тому в даній справі є два види правовідносин, які пов`язані між собою: сімейні, щодо поділу спільного майна подружжя, та кредитні, пов`язані з придбанням майна у кредит. Щодо сімейних правовідносин, які кореспондуються з вимогою позивачки за первинним позовом, то в цій частині суд позовні вимоги задовольняє, оскільки таке право [PERSON] має імперативний характер та прямо випливає з вимог закону. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтями 69, 70 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частини друга статті 364 ЦК України). Отже діючим сімейним законодавством презумується спільність права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Відповідно до ч.2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Розглядаючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Щодо заяви позивачки за первинним позовом [PERSON] про визнання позовних вимог по зустрічній позовній заяві [PERSON] , суд зазначає, що в даній справі, окрім сімейних склалися ще й кредитні відносини, оскільки спірний автомобіль був придбаний позивачем за зустрічною позовною заявою [PERSON] частково у кредит, який він отримав у третьої особи по справі. Позивач за первинним позовом [PERSON] , по-перше, надавала згоду на його укладення, а, по-друге, виступала та виступає поручителем за вказаним кредитним договором. За своїм змістом її заява про визнання зустрічних позовних вимог, подана 04.08.2022 року, призведе до фактичного втручання суду у договірні правовідносини між учасниками справи поза волею одного з таких учасників, а саме кредитної спілки «Фінансова підтримка», оскільки таке втручання відповідно до заявлених у зустрічній позовній заяві позовних вимог, призведе до зменшення кола учасників кредитних правовідносин (з них буде виключений позивач за зустрічною позовною заявою [PERSON] ), на що третя особа по справі згоди не надавала та вказувала суду на те, що такі дії суду (на час подання первинних письмових пояснень третьої особи у червні 2022 року) відносно вимог зустрічної позовної заяви є втручанням у діючі договірні відносини між учасниками справи, що суд робити не може без згоди кредитора, яким є третя особа по справі. Суд вирішуючи справу у цій частині вважає, що визнання позивачкою зустрічних позовних вимог [PERSON] прямо порушує права третьої особи, оскільки договірні зобов`язання між учасниками справи склалися раніше та не передбачають можливості судового переведення прав позичальника за кредитним договором на поручителя, а тому у прийнятті її заяви про визнання таких вимог слід відмовити, оскільки це порушує права третьої особи по справі. Так, відповідно до п.п.8.1 Кредитного договору від 13.05.2021 року №1062К зазначено, що внесення змін до цього договору оформлюється шляхом підписання сторонами додаткових договорів. Всі зміни, доповнення та додатки до цього договору, підписані обома сторонами є його складовою і невід`ємною частиною. Згідно з частинами першою та другою статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Статтею 14 ЦК України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства; особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї; виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства; особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до ст.521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобовязанні визначається відповідно до положень статті 513 ЦК України. Стаття 513 ЦК України визначає форму для заміни кредитора у зобов`язанні, відповідно до якого правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові; правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачка за первинним позовом [PERSON] неодноразово вказувала суду на те, що вона знаходиться на стадії врегулювання вказаного питання шляхом перемовин з відповідачем [PERSON] та третьою особою по справі, підкреслюючи, що саме вона з моменту подання позову є фактичним користувачем автомобіля та сплачює за нього щомісячні кредитні платежі. Однак сам вказаний факт не може слугувати підставою для прийняття її заяви про визнання зустрічного позову, оскільки таке визнання протирічить імперативним вимогам закону. Щодо вимог за зустрічною позовною заявою [PERSON] суд зазначає, що вимоги про визнання за відповідачем за зустрічною позовною заявою [PERSON] право власності на спірний автомобіль він відхиляє з мотивів, викладених вище у мотивуванні позиції суду щодо відмови у прийнятті заяви [PERSON] про визнання зустрічних позовних вимог, а саме через те, що у даній справі на час вирішення її по суті це порушує права третьої особи по справі, оскільки спірний автомобіль не є власністю позивача за зустрічною позовною заявою [PERSON] та він обтяжений не виконаними кредитними правовідносинами. Відносно вимоги про стягнення з [PERSON] на його користь грошової компенсації суд зазначає наступне. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. У випадку, якщо один з подружжя отримує у власність майно (грошові кошти) внаслідок укладення кредитного договору, договору позики тощо, у другого з подружжя за певних умов може виникати зобов`язання щодо повернення таких грошових коштів разом із чоловіком/дружиною, який (яка) уклали вказані договори (солідарний боржник), окрім цього, наявність боргових зобов`язань подружжя враховується під час поділу майна в судовому порядку. Так, у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. При цьому варто врахувати, що відповідно до позиції Верховного Суду при поділі спільної сумісної власності зобов`язання між подружжям не розподіляються, а враховуються (постанова Верховного Суду від 13 травня 2019 року у справі № 638/1962/17 провадження № 61-25286св18). Матеріали справи свідчать про те, що заборгованість за кредитним договором №1062К від 13.05.2021 року, укладеним між третьою особою по справі та [PERSON] не погашена. Звертаючись до суду з вимогами щодо стягнення з відповідачки за зустрічною позовною заявою [PERSON] половини сплачених коштів позивачем [PERSON] в розмірі 86405,50 грн., на їх обґрунтування позивач за зустрічною позовною заявою зазначив, що саме він сплатив за вищевказаним кредитним договором 172811,00 грн., у зв`язку з чим ця сума боргу підлягає поділу. Однак відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. За змістом вказаної норми право зворотної вимоги одного із солідарних боржників до інших виникає, коли такий боржник погасив борг повністю. Саме такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 760/9191/15-ц (провадження № 61-3704св18). Таким чином, лише в разі повернення боргу, тобто виконавши у такий спосіб свої зобов`язання, позивач за зустрічною позовною заявою [PERSON] має право на отримання відшкодування частини сплачених ним грошових коштів, що також може бути врегульовано сторонами по справі і у позасудовому порядку (в разі бажання та наявності компромісів). Однак відповідно до матеріалів справи кредит від 13.05.2021 року ані позивач за зустрічною позовною заявою, ані відповідачка за зустрічною позовною заявою не сплатили в повному обсязі та наразі ще існує заборгованість, у зв`язку з чим підстав для задоволення цих вимог немає. Доказом цього також є те, що автомобіль, який придбано за кредитні кошти, перебуває у заставі третьої особи по справі. При цьому суд враховує, що вимога про стягнення коштів є фактично похідною від вимоги про визнання за [PERSON] права власності на спірний автомобіль, а в цій частині суд вимоги зустрічної позовної заяви відхилив. Окремо суд зазначає, що він погоджується з тим, що в даній справі відповідач за зустрічною позовною заявою не повинен був вносити кошти на депозитний рахунок суду для розгляду вимог за своєю позовною заявою відповідно до приписів частин 4, 5 ст. 71 СК України і ст. 365 ЦК України, що прямо випливає з позиції Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (провадження № 14-182цс2). В іншій частині вказана постанова ВП ВС не є релевантною до даних правовідносин, оскільки в предметі спору даної справі, на відміну від розглянутої ВП ВС справи мова йшла по автомобіль, який належав одному із подружжя на праві власності та не був обтяжений кредитними зобов`язаннями, що характерно до даної справи, де правовідносини між сторонами щодо поділу спільного майна подружжя випливають з необхідності виконання кредитних правовідносин. Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, а саме стягує з відповідача за первинною позовною заявою сплачені позивачем за первинною позовною заявою судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 2005,92 грн., що відповідає 1% половини вартості спірного автомобіля на час його придбання (200592,00 грн. від 401184,00 грн.), який був сплачений позивачкою при зверненні до суду. При цьому суд погоджується з тим, що кредитні правовідносини на розмір такого платежу на впливають, оскільки він стосується саме поділу майна за сімейними правовідносинами. Відносно судових витрат позивача за зустрічною позовною заявою, які складаються також виключно із судового збору, то їх він залишає за позивачем за зустрічною позовною заявою [PERSON] , оскільки у задоволенні його позовних вимог суд відмовляє. На підставі викладеного та

Outcome: approved