Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

В квітні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV), в якому просив суд зобов`язати спростувати недостовірну інформацію, поширену відповідачем в програмі «[INFO]» в сюжеті «[INFO]», незалежно від вини у такий же спосіб, у який вона була поширена із обов`язковим зазначенням, що це є спростування поданої раніше недостовірної інформації, а також відшкодувати позивачу судові витрати на загальну суму 976,10 грн. В обґрунтування позову зазначено, що позивач є адвокатом, здійснює свою діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 3031 від 27.08.2007 р. та є представником [PERSON] згідно договору. На даний час СУГУНП у м. Києві проводиться кримінальне провадження № 12020100010004913 від 13.11.2020 року. На офіційному каналі програми «[INFO]» та на YouTube каналі цього каналу в мережі Інтернет від [INFO] була оприлюднена інформація, що не відповідає дійсності, тобто є введенням в оману телеглядачів та викривляє позицію захисту у вказаному кримінальному провадженні. Так, в сюжеті, що триває 6 хв. 46 с. кореспонденткою [PERSON] вказано, починаючи із 4 хв. 31 с. та закінчуючи 4 хв. 39 с., що захист обрав позицію, що «…перепила жіночка та й по всьому…», що не відповідає дійсності та є обманом, так як і твердження «…з ким вона за день до смерті пішла під вінець теж не кажуть…». Позивач зазначає, що фактично кореспондентка переінакшила (спотворила) правову позицію захисту, можливо ненавмисно, однак, не дивлячись на наявність чи відсутність умислу факт подання неправдивої інформації має місце. При цьому, позивач вказує, що 04.03.2021 року під час судового засідання по обранню запобіжного заходу підзахисному, адвокатом якого є позивач, у залі суду знаходилась кореспондентка [PERSON] , яка отримала можливість висвітлити повну інформацію. Остання брала інтерв`ю у підозрюваного, і у позивача, тобто мала можливість з`ясувати позицію захисту, однак, вказаною кореспонденткою висвітлено позицію, яка не тільки не відповідає позиції захисту, а є викладом неправдивої інформації. Посилаючись на викладене, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 23.04.2021 року, позов було повернуто позивачу. Постановою Київського апеляційного суду від 04.10.2021 року, ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 23.04.202 року було скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 11.10.2021 року справа надійшла до канцелярії Голосіївського районного суду м. Києва та автоматизованою системою документообігу суду було визначено головуючого суддю Слободянюк А.В. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Слободянюк А.В. від 13.10.2021 року, позову було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. В зв`язку із відрядженням судді Сободянюк А.В. до Дніпровського районного суду м. Києва, на підставі розпорядження керівника апарату суду № 149 від 17.02.2022 року, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Чередніченко Н.П. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23.05.2022 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду порядку загального позовного провадження. В липні 2022 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що позивачем не надано відео сюжету, а зазначені ним в позові фрази виокремлені з контексту сюжету, на який посилається позивач, та неможливо встановити чи дійсно вони мали місце, за яких обставин та в контексті яких подій були озвучені. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт поширення відповідачем оспорюваної інформації шляхом трансляції в ефірі телеканалу, а також не надано доказів того, що відповідачем було поширено оспорювань інформацію в мережі Інтернет. Крім того, зазначені в позові фрази не містять інформацію, яка б дозволила дійти висновку, що вона стосується позивача. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені у письмовому відзиві на позов. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статей 21, 28 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Загальною декларацією прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань (стаття 12). Частиною 1статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вилучення будь-якої інформації. Згідно зі ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Пунктом 15 цієї Постанови роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно із ч. 3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»(далі - Постанова) відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Згідно з п. 12, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Судом встановлено, що [INFO] в ефірі програми «[INFO]» на телеканалі ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) ICTV відбувся показ сюжету під назвою « [INFO] », в якому висвітлювались трагічні події щодо вбивства жінок. Дослідивши електронний носій (диск) телевізійного ефіру з вказаною інформацією, судом було з`ясовано, що фрази, які позивач просить визнати неправдивими, а саме: «…перепила жіночка та й по всьому…», та «…з ким вона за день до смерті пішла під вінець теж не кажуть…» були дійсно озвучені журналістом в ході висвітлення зазначеної події. Позивач вважає, що зазначена інформація є недостовірною, обманом та виклад її журналістом є хибним та не відповідає позиції захисту. Оцінюючи вказану вище інформацію, суд приходить до наступного. Позивач в позові визначив, як недостовірну інформацію - окремі фрази, витягнуті із контексту, називаючи їх недостовірними, однак, беззаперечних доказів того, що всі висловлювання у даному сюжеті стосувались саме позивача, та вони є недостовірними, - останнім не надано. Суд вважає, що вказана інформація не підлягає визнанню недостовірною та, як наслідок, спростуванню. У відповідності до абз. 2 п. 15 Постанови Пленуму ВСУ, під поширенням інформації слід розуміти, у тому числі, її передання по телебаченню та поширення в мережі Інтернет. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про інформацію», інформація про фізичну особу (персональні дані) це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Стороною позивача в ході розгляду справи не надано до суду достатніх, належних та допустимих доказів, що дають суду підстави вважати, що оспорювана інформація стосується позивача. У відповідності до абз. 5 п. 15 Постанови Пленуму ВСУ, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно з ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України, інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про інформацію», поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень. Відповідно до положень ч. 1, 2ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено (Рим 04.11.1950р., ратифікована 17.07.1997р.), що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи наведену статтю 10 Європейської Конвенції з прав людини, Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. В рішенні Європейського суду з прав людини (справа «Українська Прес-Група проти України»), зазначається, що стаття 277 ЦК України встановлює, що «негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного». Ця гарантія є не лише порушенням свободи вираження думки, а й перевертає дійсність із ніг на голову таким чином, що будь-яке правдиве, але негативне твердження вважатиметься недостовірним. Це не може бути виправлене як необхідне, оскільки поширення негативних фактів, так само як і думок про людей, часто-густо буде справою значного громадського інтересу. У справі «Єрусалем проти Австрії» суд встановив, що ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. Отже, враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, що ратифікована Україною, вищенаведені фрази, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію особи, стосовно якої вони поширені. Суд вважає, що обґрунтування позову не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, та оспорювані висловлювання є оціночними судженнями, Окремо слід звернути увагу на те, що якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Однак, доказів того, що позивач скористався своїм правом на відповідь, матеріали справи не містять. З огляду на викладене та враховуючи наявні у справі письмові докази, змісту та характеру оприлюдненого сюжету, подачі відповідної інформації, яка була здійснена в передачі, суд вважає, що метою оприлюднення сюжету, та, як наслідок, поширення відповідної інформації в ній було обумовлено суспільним інтересом громадськості щодо трагічних подій, внаслідок яких загинули люди. Згідно приписів ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, обов`язки доказування і подання доказів кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Позивачем не надано суду доказів, які свідчать, що зазначена інформаціє є неправдивою, та її поширення завдало шкоди його діловій репутації, в тому числі вплинуло на невірне розуміння невизначеного кола осіб позиції захисту в зазначеному кримінальному провадженні. Крім того, проаналізувавши наведену у сюжеті інформацію, в т.ч. і щодо висловів наведених позивачем у позові, суд приходить до висновку, що така інформація подана у формі оціночних суджень, оскільки, речення не містять стверджувальних висловів щодо особи позивача. Суд вважає, що вцілому оприлюднена інформація форма та мета її подачі саме у рамках доведення до громадськості трагічних подій щодо вбивства жінок є виправданою, з точки зору необхідності бути доведеною та як наслідок, бути відомою для суспільства, виходячи із загального інтересу. За таких обставин, викладені у позовній заяві твердження позивача про поширення недостовірної інформації та необхідності її спростування, є недоведеними. З огляду на викладене вище, суд, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача спростувати недостовірну інформацію. В порядку ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed