Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов мотивований тим, що 05.12.2019 між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу подружжя дітей немає. Позивач зазначила, що протягом спільного життя у подружжя періодично виникали дрібні сварки та непорозуміння. Однак, загострення відносин почалося після того, як позивачка із донькою від першого шлюбу змушена була виїхати з України після ракетних обстрілів у березні 2022 року, які були неподалік будинку де вони проживали. Відповідач постійно влаштовує скандали, виставляє безпідставні претензії та влаштовує сцени ревнощів, постійно погрожує позивачці та доньці. В результаті чого між подружжям втрачена довіра, гармонійність у відносинах, зросла ворожнеча та неприязнь. Також у позивачки з`явився страх за себе та за доньку. Позивачка зазначила, що сім`я стала виключно формальною, примирення є неможливим. Крім того позивачка повідомила про відсутність планів повертатися до України. Вищевикладене й стало підставою для звернення позивача до суду із вимогою про розірвання шлюбу. Ухвалою суду від 05.08.2022 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. У строк, визначений ухвалою суду від 05.08.2022, від відповідача відзив на позов не надійшов. Натомість, до початку розгляду справи по суті надійшла заява про визнання ним позовних вимог і відсутність заперечень щодо задоволення позову. Крім того, 09.08.2022 від відповідача судом отримано письмові пояснення, в яких він повідомив, що викладене у позові не відповідає дійсності. Водночас зазначив, що відносини між подружжям дійсно погіршились через війну та проживання окремо один від одного на великій відстані. Відповідач повідомив, що не заперечує проти розірвання шлюбу. Однак відповідач заперечив щодо стягнення з нього судових витрат, пославшись на їх необґрунтованість та штучне завищення. Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Суд звертає\~увагу на\~те,\~що заявами\~по суті\~справи є:\~позовна заява;\~відзив на\~позовну заяву\~(відзив);\~відповідь на\~відзив;\~заперечення;\~пояснення третьої\~особи щодо\~позову або\~відзиву, підстави, час та черговість подання яких визначаються ЦПК України або судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 2 і ч. 3 ст. 174 ЦПК України). Статтею 278 ЦПК України визначено особливості подання заяв по суті справи у спрощеному позовному провадженні. Вищевикладене було роз`яснено судом в ухвалі від 05.08.2022. Однак, відповідач, діючи на власний розсуд, надав суду вищевказані письмові пояснення. Суд вважає, що дані пояснення за своєю суттю, зокрема є відзивом на позов, оскільки містять пояснення і аргументи щодо заявлених позивачем вимог. Однак, у порушення вимог ч. 4 і п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України, до пояснень відповідачем не надано підтверджуючих документів про надіслання (надання) їх позивачці. Водночас, прийняття даного відзиву (письмових пояснень) до розгляду судом без ознайомлення із його змістом позивача, суд вважає порушенням права останнього на надання ним відповіді на відзив. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Тому,\~враховуючи вищевикладене\~та положення\~ч.\~2\~ст.\~43,\~ч.\~1\~ст.\~44\~і ст.\~178\~ЦПК України,\~суд не приймає письмові пояснення,\~як відзив, до розгляду і вирішує справу за наявними матеріалами. Водночас, висловлене відповідачем у письмових поясненнях заперечення щодо судових витрат, суд розцінює як клопотання, заявлене в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України. 22.08.2022 на електронну адресу суду від імені позивачки було отримано заяву із додатковими поясненнями та зазначенням про підтримання позовних вимог. Однак, суд не приймає дану заяву, оскільки вона не скріплена [PERSON] власним електронним цифровим підписом, що в свою чергу, унеможливлює встановлення чи є дана заява волевиявленням саме [PERSON] , не дозволяє однозначно ідентифікувати особу, яка склала такий документ та не може свідчити про відповідальність такої особи за його зміст. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи до суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 49 та ч. 1 ст. 206 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Судом, з метою з`ясування чи не суперечить визнання відповідачем позовних вимог закону та чи не порушує таке визнання прав, свобод чи інтересів інших осіб, встановлено наступне. Згідно із свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 05.12.2019 Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 05.12.2019, актовий запис № 3416. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] . (а.с. 15) Судом встановлено, що позивач з відповідачем від шлюбу спільних дітей не мають. Також судом встановлено, що наразі подружжя спільне господарство не веде і разом не проживає. Судом, у відповідності до ч. 1 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України, встановлено, що визнання позовних вимог відповідачем є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приймається судом. Верховним Судом України в Постанові Пленуму № 2 від 12.06.2009 року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд,\~дослідивши письмові\~пояснення,\~викладені позивачем\~у позові та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене та безумовне визнання відповідачем позовних вимог, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Таким чином,\~суд вважає\~за можливе\~розірвати шлюб\~між [PERSON] та [PERSON] , оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 992,40 гривень, що підтверджується квитанцією № 0.0.2588444811.1 від 24.06.2022. (а.с. 3) Згідно із ч. 2 ст. 142 ЦПК України, у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже,\~враховуючиположення ч. 1 ст. 142 ЦПК України, судовий збір підлягає поверненню позивачу з державного бюджету в розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову 496, 20 гривень. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Судом встановлено, що 24.06.2022 між [PERSON] та адвокатом Савчук І.В. було укладено договір про надання професійної правничої допомоги адвокатом б/н, на підставі якого було видано ордер. (а.с. 19, 22) Згідно Єдиного реєстру адвокатів України, Савчук І.В. є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВН № 000103, виданого 30.07.2021. Згідно із ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження виконання адвокатом умов вищевказаного договору, суду надано: розрахунок (акт) суми (розміру) гонорару за надання професійної правничої допомоги (додаткова угода № 2 від 24.06.2022 до договору про надання професійної правничої допомоги адвокатом б/н від 24.06.2022), згідно якого вартість наданих адвокатом позивачу послуг становить 7 000, 00 гривень; квитанцію до прибуткового касового ордеру № 11 від 24.06.2022. (а.с. 20-20 зворот) Судом прийнято до уваги, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Водночас, за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: approved