Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

Представник АТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявленого позову позивач зазначив, що 13.12.2007 року між АТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір №ROWWGI0000002359, згідно якої відповідач отримав кредит в розмірі 149000,00 гривень в термін до 12.12.2022. Відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Згідно заяви відповідача від 22.08.2008 року кредитний договір №ROWWGI0000002359 від 13.12.2007 року переведено з валюти гривня у валюту долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 31749,66 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконує, внаслідок чого станом на 20.12.2019 року виникла заборгованість в розмірі 186136,49 доларів США за кредитним договором, з яких 29847,92 доларів США заборгованість за кредитом; 32350,12 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 6853,73 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом, та 117084,69 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Позивач за свій розсуд, що не суперечить чинному законодавству, просить стягнути з відповідача частину суми заборгованості в розмірі 29847,92 доларів США - заборгованості за кредитом (тілом кредиту). Ухвалою Радивилівського районного суду Рівненської області від 09 березня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомлення (викликом) сторін. Ухвалою суду від 22 лютого 2022 року було задоволено клопотання представника позивача Левчук О.О. про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції між Радивиліським районним судом Рівненської області та Луцьким міськрайонним судом Волинської області. Представник відповідача адвокат Рідченко М.В. подала до суду письмові пояснення щодо заперечення позовних вимог позивача, згідно яких заперечує проти позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності з огляду на наступне. В травні 2009 року ЗАТ КБ «Приватбанк» зверталось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення. 10 грудня 2009 року ухвалою Радивилівського районного суду позов було залишено без розгляду. Станом 07.05.2009 заборгованість за [PERSON] по сплаті кредиту становила 31464,84 грн. 17.08.2009 року позивач направив на адресу відповідача повідомлення про повернення суми кредиту в повному обсязі, нараховані проценти, комісію та штрафні санкції в тижневий термін з дати отримання цього повідомлення. Аналогічне повідомлення було направлено відповідачу 02.09.2010 року. В зв`язку з цим, з травня 2009 року позивач змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Водночас кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове повернення кредиту. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 14.02.2018 року у справі №61-2404 св18), в постанові від 15.06.2020 року у справі №138/240/16-ц, у постанові від 14.07.2021 року у справі №210/3260/16-ц, які є обов`язковими для судів. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. За інформацією уповноваженої особи Луцького міськрайонного суду Левчук В.В. в приміщенні суду відсутня. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Рідченко М.В. в судове засідання не з`явились, подавши заяву про розгляд справи за їх відсутності та клопотанням врахувати надані суду письмові пояснення по суті позовних вимог. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи викладене, суд вважає, що з огляду на тривалий строк розгляду справи, стадію судового розгляду та надання сторонами усіх доказів та пояснень, підстав для відкладення розгляду справи не має. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 13.12.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] укладено іпотечний договір №ROWWGI0000002359, відповідно до умов якого, відповідач отримав кредит у розмірі 149000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15,00% річних та інших платежів в порядку та на умовах, передбачених вказаним договором. Кредит надано строком погашення не пізніше 12.12.2022 року на поліпшення якості окремої квартири, розташованої [ADDRESS] . Виконання позивальником зобов`язання за вказаним договором забезпечено іпотекою нерухомого майна - квартирою [ADDRESS] . (а.с.9-12) Згідно заяви [PERSON] від 22.08.2008 року кредитний договір №ROWWGI0000002359 від 13.12.2007 року переведено з валюти гривня у валюту долар США. (а.с.16) Розмір кредиту після проведення конвертації складає 31749,66 доларів США. (а.с.17) Станом на 20.12.2019 року заборгованість [PERSON] перед позивачем за кредитним договором становить 186136,46 доларів США, з яких 29847,92 доларів США заборгованість за тілом кредиту; 32350,12 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 6853,73 доларів США - заборгованість за комісією, 117084,69 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. (а.с.5-7) Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі статтею 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно з частиною 1 статті 1069 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Відповідно до приписів частини 2 статті 1069 ЦК України права та обов`язки сторін, пов`язанні з кредитуванням рахунка, визначаються відповідними положеннями про позику та кредит (параграфи 1 та 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Згідно з частиною 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положенням частини 1 статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Зважаючи на порушення позичальником своїх зобов`язань, банк 08.05.2009 році звернувся до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Радивилівського районного суду від 10 грудня 2009 року позовну заяву публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення залишено без розгляду. Вказане рішення суду ґрунтується на заяві представника позивача [PERSON] , який подав до суду заяву про залишення позову без розгляду в зв`язку з погашенням простроченої заборгованості.(а.с.92) Позивач, звертаючись до суду вказує, що внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань заборгованість відповідача станом на 20.12.2019 року заборгованість [PERSON] перед позивачем за кредитним договором становить 186136,46 доларів США, з яких 29847,92 доларів США заборгованість за тілом кредиту; 32350,12 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 6853,73 доларів США - заборгованість за комісією, 117084,69 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Щодо визначення вказаної заборгованості, суд звертає увагу, що 08 травня 2009 року у зв`язку з неналежними виконання позичальником своїх зобов`язань банк звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на квартиру, вказуючи що станом на 07.05.2009 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором становить 31464,84 гривень, яка складається з заборгованості по кредиту в розмірі 31023,00 гривень, заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 289,41 гривень, та заборгованості з комісії за користуванням кредитом в розмірі 152,43 гривень. Тобто, у зв`язку з невиконанням позичальником встановленого кредитним договором №ROWWGI0000002359 від 13.12.2007 року обов`язку повернення кредиту частинами, банк використав право передбаченої ч.2 ст.1050 ЦК України вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, змінивши на власний розсуд умови зобов`язання щодо строку дії договору та періодичності платежів, а відтак строк виконання зобов`язання є таким, що настав. Як слідує з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №ROWWGI0000002359 від 13.12.2007 року станом на 20.12.2019 року, кредитор, після ухвалення рішення суду продовжували нараховувати відсотки за користування кредитними коштами та пеню. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) міститься висновок про те, що право кредитодавця нараховувати проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, а права та інтереси кредитодавця у вказаних правовідносинах забезпечуються ч.2ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові від 06 лютого 2019 року в справі №175/4753/15-ц Верховний Суд висловив правову позицію, що вимоги банку про стягнення процентів та пені після закінчення строку кредитування не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Як установлено, кредитор скористався своїм правом дострокового повернення всієї суми кредиту, шляхом подання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. За заявою представника позивача вказаний позов було залишено без розгляду в зв`язку з поданням позивачем відповідної заяви з вказівкою про погашенням простроченої заборгованості. Вказане рішення суду набрало законної сили. На підставі зазначеного суд вважає, що нараховувати передбачені кредитним договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку (пеню), припинилося у зв`язку з пред`явленням позовної вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України; Окрім того, суд звертає увагу, що відповідач просив застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності, а тому в задоволенні позову слід відмовити в зв`язку з пропуском строків давності з огляду на наступне. Згідно зі ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений такий обов`язок позичальника, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Використовуючи своє право згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, шляхом пред`явлення позову про стягнення усього розміру заборгованості за договором до кінцевого терміну, банк змінив строк виконання зобов`язання. Цим банк як кредитор одночасно також змінив момент початку перебігу позовної давності за його вимогами. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі №2-3258/2008(провадження № 61-46814св18). Позивач звертався до [PERSON] із вимогою про дострокове погашення кредиту 17.08.2009 року (а.с.69), 16.07.2010 року (а.с. 72) та 02.09.2010 року (а.с.71). Окрім того, звертаючись у 2009 році до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення, змінив строк виконання зобов`язання та набув право пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання забезпеченого іпотекою зобов`язання, проте з цим позовом звернувся лише 09.04.2020 року, більш ніж через 11 років, тобто звернення відбулось поза межами трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року (справа № 6-1674цс17), Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року ( справа № 390/669/17). Відповідно до ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року в справі № 201/15310/16 (провадження № 61-547св21) зазначено, що «слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується. Тлумачення статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним. Отже, вчиненням позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не переривається позовна давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено». Одночасно, суд вважає за необхідне зазначити, що позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, отже, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку" (Постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 05 грудня 2018 року по справі № 372/2185/17). Разом з тим даний факт не є підставою для відмови в задоволенні заяви відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності. Враховуючи вищезазначене суд дійшов висновку про відмову у позові. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed