Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] 09 вересня 2019 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання договорів недійсними. Згідно уточненого позову, що поданий шляхом збільшення позовних вимог, в т.ч. і до відповідача [PERSON] , позивач остаточно просила суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу № 2935/Б від 23.11.2002 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] , загальною площею 54,3 кв.м., житловою площею 33,9 кв.м., допоміжною площею 20,4 кв.м. та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень /з відкриттям розділу/, індексний номер 41638016 від 15.06.2018 року; визнати недійсним договір дарування квартири, укладений між гр. [PERSON] та [PERSON] , серія та номер 532, виданий 13.09.2018 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В. та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42986977 від 13.09.2018 року; визнати недійним договір дарування квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] , серія та номер 1004, виданий 20.08.2019 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В. та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 48322730 від 20.08.2019 року. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача Так, позивач свої вимоги мотивує тим, що вона, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Органом приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету міської ради м. Білгород-Дністровського Одеської області 27.07.2004 року є власником квартири [ADDRESS] та складається в цілому з 3-х житлових кімнат, житловою площею 33,9 кв.м.,загальною площею 54,3 кв.м. Звертає увагу, що до моменту приватизації, дана квартира перебувала у державному житловому фонді м. Білгород-Дністровський /державна власність/. І лише 23.08.2005 року було подаровано /укладено договір дарування/ дану квартиру громадянину /на той час Російської Федерації/ [PERSON] , з яким того часу позивач перебувала у шлюбі. При цьому, договір дарування вона вважає фіктивним, оскільки при даруванні не відбулась його фактична передача обдарованому / [PERSON] / і метою укладання такого договору дарування було пільгове набуття громадянства України останнім, як власником нерухомого майна на території України. Однак, оскільки спільне життя її з [PERSON] не склалось, 15.09.2005 року шлюб між ними було розірвано, а вона продовжувала користуватись та проживати у даній квартирі, утримувати її в належному стані та сплачувати комунальні платежі. Однак, приблизно 22.07.019 року черговий платіж за комунальні послуги у неї не було прийнято і її повідомили, що в квартирі інший власник. З аналізу отриманої інформації, стало відомо, що згідно рішення суду від 12.04.2018 року було визнано договір купівлі-продажу № 2935/Б від 23.11.2002 року, укладений в представництві Одеської товарної біржі між [PERSON] та [PERSON] дійсним і визнано за останньою право власності на дану квартиру. Однак, вона наполягає, що подібний договір між [PERSON] та [PERSON] не укладався і взагалі не міг укладатись /вочевидь до матеріалів справи було надано підроблений договір/, так як дана квартира до 2005 року не належала гр. [PERSON] , а перебувала у державній власності до 2004 року, і в 2004 році перейшла за програмою приватизації у її власність. Окрім того, на час укладання псевдо договору [PERSON] не мав паспорта громадянина України /як зазначено в біржовому договорі/. На додаток вказала, що біржовий договір не був зареєстрований в органах МБТІ /як того вимагало законодавство і як зазначено в п.8 цього ж договору/ та не відбулась фактична передача спірного нерухомого майна. Далі, [PERSON] було подаровано квартиру наступній особі - [PERSON] згідно договору дарування серія та номер 532, виданого 13.09.2018 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В. Отже, з огляду на той факт, що право власності на об`єкт [PERSON] набула неправомірно і в силу ст. 328 ЦК України є незаконним набувачем права власності на об`єкт і відтак не мала права виступати стороною договору дарування об`єкта - відчужувачем, оскільки будучи незаконним правонабувачем не мала права вільно розпоряджатись таким майном. Далі, 20.08.2019 року [PERSON] здійснив дарування цієї квартири вже на користь [PERSON] . На думку позивача, ці договори є фіктивним, адже [PERSON] та [PERSON] фігурують у багатьох цивільних справах, пов`язаними з аналогічними маніпуляціями з нерухомим майном. Зауважує, що дані особи, які укладали відповідні договори дарування діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно [PERSON] , оскільки такі правочини укладались з інтервалом в один рік, особами, які є фігурантами в аналогічних справах, і які порушують майнові інтереси фактичного користувача даним майном та ускладнюють процес захисту законних прав та інтересів позивача. Одночасно вказує, що рішеннями про державну реєстрацію прав порушуються її законні права та інтереси, оскільки неправомірна реєстрація права власності на об`єкт та його подальше відчуження шляхом укладення договору дарування прямо впиває на її права та обов`язки щодо спірного майна, ущемляє, порушує і обмежує її юридичний інтерес з приводу користування даним майном, оскільки відтепер відповідачі як юридичні власники набули щодо неї права вимоги на передачу їм даного об`єкту нерухомості та заборону їй користуватись ним. Тож, єдиним способом захисту порушення її законних прав та інтересів вбачає шляхом визнання правочинів недійсними та застосування наслідків недійсності правочину, а також реституції прав, які існували до їх порушень. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Заяви, клопотанні, інші процесуальні дії у справі 13 вересня 2019 року Ухвалою суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням справи до її підготовчого розгляду. ( а.с. 65-66 т.1) 13 вересня 2019 року Ухвалою суду задоволена заява позивача про забезпечення позову частково. 11 жовтня 2019 року Ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. ( т.1 а.с. 88-89) 26 листопада 2019 року на виконання ухвали суду про витребування доказів по справі надійшли матеріали від приватного нотаріуса. ( т.1 а.с. 195-220) 16 січня 2020 року Постановою Одеського апеляційного суду апеляційна скарга відповідача залишена без задоволення, ухвала Білгород - Дністровського міськрайонного суду від 13 вересня 2019 року про забезпечення позову без змін. (т.2 а.с. 68-73) 18 листопада 2021 року Ухвалою суду підготовче провадження по справі було закрито та призначений її розгляд по сутті справи. ( т.2 а.с. 250) Позивач в судове засідання не з`явилась, від її представника надійшла заява про розгляд справи у відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином , причина неявки суду невідома. Суд розглядає справу за відсутність сторін, відповідно наданої заяви, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ухвали Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.09.2022 року, суд перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. ст. 280 - 281 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що дійсно на підставі Розпорядження Органу приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету міської ради м. Білгород - Дністровський № 8376 від 27.07.2004 року, [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на житло, що свідчить про набуття нею права власності на квартиру [ADDRESS] , що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4345746 від 04.08.2004 року. (т.1 а.с.8,42-43). Згодом, 23.08.2005 року, [PERSON] подарувала гр. Російської Федерації [PERSON] , з яким вона перебувала у шлюбі з 25.12.2003 року, належне їх нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.12). Позивач зауважила, що такі маніпуляції з майном необхідні були для пільгового отримання громадянства її чоловіком [PERSON] , шлюб з яким вони розірвали вже 15.09.2005 року. Разом з тим, фактичної передачі майна у дар не відбулось, вона продовжила мешкати та користуватись ним самостійно, сплачувала комунальні платежі, що підтверджує відповідними квитанціями, товарними чеками, накладними та іншими письмовими доказами. (т.1 а.с.19-36). Проте, як вбачається з матеріалів справи, 12.04.2018 року на підставі заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду у цивільній справі № 495/1688/18, було визнано договір купівлі-продажу № 2935/Б від 23.11.2002 року квартири [ADDRESS] , укладений в представництві Одеської товарної біржі в м. Білгород-Дністровський між [PERSON] та [PERSON] - дійсним. Визнано за [PERSON] право власності на дану квартиру. (т.1 а.с.37-39) Крім того, позивачем в якості обґрунтування її вимог приєднано до матеріалів справи копію Договору № 2935/Б купівлі-продажу нерухомого майна від 23.11.2002 року (т.1 а.с.40-41). Надалі, згідно приєднаної копії Витягу з державного реєстру речових прав стало відомо, що спірна квартира перейшла у власність [PERSON] за договором дарування, серія та номер: 532, виданий 13.09.2018 року, виданого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В.. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42986977 від 13.09.2018 року. Крім того, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 179584265 від 03.09.2019 року, [PERSON] стала власником квартири [ADDRESS] . Підстава: договір дарування, серія та номер 1004, виданий 20.08.2019 року, видавник: приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір І.В. Задля повного та всебічного розгляду справи, ухвалою суду від 11.10.2019 року буловитребувано у приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В., що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Приморська, 20, наступні докази: - належним чином завірену копію Договору дарування №532 від 13.09.2018 року, що посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В. та всі документи, що надалися нотаріусу для посвідчення цієї угоди; - належним чином завірену копію Договору дарування №1004 від 20.08.2019 року, що посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В. та всі документи, що надалися нотаріусу при посвідченні цієї угоди (т.1 а.с.88-89/. На виконання вимоги суду, від приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В. 25.11.2019 року надійшли копії нотаріальних справ, заведених за вище окресленими договорами дарування /т.1 а.с 195-219/ Так, з вищевказаних справ вбачається дотримання законодавчо встановленого порядку реєстрації правочинів, їх нотаріального посвідчення, де нотаріус виступав державним реєстратором речових прав, у зв`язку з чим сторонам за відповідними договорами у підтвердження набуття ними відповідних майнових прав на нерухоме майно видавався Витяг про державну реєстрацію прав. Зокрема, з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 127811094 від 15.06.2018 року, підтверджено, що підставою для набуття [PERSON] власності на квартиру [ADDRESS] було заочне рішення суду, серія та номер 495/1688/18, видавник: Білгород-Дністровський міськрайонний суд. (т.1 а.с.198). Разом з тим, вищенаведене рішення суду було приводом апеляційного оскарження, в результаті чого Одеським апеляційним судом винесено постанову від 12.11.2020 року, згідно якої апеляційну скаргу адвоката Стрезєва А.І., діючого в інтересах [PERSON] - задоволено. Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.04.2018 року - скасовано, та ухвалено нове, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності - відмовлено, здійснено перерозподіл судових витрат. За мотивами суду апеляційної інстанції, та викладеними висновками, підставою для скасування рішення суду, за яким набула у власність [PERSON] спірну квартиру було те, що позивачем під час розгляд справи у суді першої інстанції, в якості обґрунтування її вимог було надано не посвідчену копію першої, другої сторінок договору купівлі-продажу, які не містять доказів його реєстрації в БТІ, тож апеляційний суд не прийняв таку копію договору як належний, достовірний та достатній доказ придбання нерухомого майна та державної реєстрації договору купівлі-продажу у передбаченому порядку, чинному на час укладання договору. Також суд встановив факт того, що оскаржуваний правочин укладався 23.11.2002 року , в той час як згідно свідоцтва про право власності від 27.07.2004 року, витягу Білгород-Дністровського міжміського бюро технічної інвентаризації № 4345746 власником квартири була апелянт [PERSON] , яка тільки згодом, згідно договору дарування від 23.08.2005 року подарувала [PERSON] відповідну квартиру. Вказаний факт та головний довід позивача також є акцентом уваги суду у розрізі виниклих правовідносин у справі про визнання договорів недійними, адже дійсно договір купівлі-продажу, за яким було відчужено [PERSON] квартиру [ADDRESS] є досить сумнівним та суперечливим. Таким чином, у системному аналізі фактичних матеріалів справи, мають місце обставини, за яких у ланцюгу подій відбувалось відчуження квартири, яку першоетапно набуто за скасованим рішенням суду. Нормативне обґрунтування Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19 за своєю суттю вказує на те, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Згідно, ст.202 ч.1 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: (1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; (2) наявність підстав для оспорення правочину; (3) встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" , зокрема угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму. Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР 1963 року право продажу майна належить власнику. Відповідно до ч. 1 ст. 717 Цивільного Кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 718 Цивільного Кодексу України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. Статтями 638-640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. У відповідності до ст. 215 ЦК України (Коментар), недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Коментована стаття 215 ЦК України, визначаючи підстави недійсності правочину, має відсильну норму на необхідність дотримання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ст. 203 ЦК. Отже, можливо вважати, що умови чинності правочину водночас є умовами його дійсності, які у загальному вигляді визначені у ст. 203 ЦК. Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом. У ст. 203 ЦК перераховані лише загальні вимоги до чинності правочину, що стосуються правомірності його змісту, дієздатності сторін, волевиявлення сторін, форми укладеного правочину, реальності передбачуваних правових наслідків, дотримання батьками прав та інтересів їх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Іншими словами, за коментованою статтею, щоб правочин вважався чинним, а відповідно і правомірним, при його вчиненні мають бути дотримані такі умови як: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату; відсутність спрямованості у вчинюваному батьками правочині на порушення прав та інтересів їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У разі недотримання перерахованих вимог правочин є недійсним або може бути визнаний недійсним у порядку, встановленому цим Кодексом. Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За змістом наведеної норми у чинній редакції на відміну від положень статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зазначені висновки викладені у Постанові ВС від 09.06.2021 року у справі № 569/15704/18р. Відповідно до ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. У відповідності з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. З огляду на вказані фундаментальні права і гарантії, серед яких основоположним є право приватної власності, які гарантуються кожній особі як основним законом України так і міжнародним нормативним актом, суд зобов`язаний належним чином перевіряти докази, що надані сторонами та сприяти захисту такого права. У пункті 10 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 №9 вказано, що реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. «Реституція у вузько практичному розумінні є передусім загальним наслідком недійсності правочинів усіх видів незалежно від підстав недійсності й полягає в приведенні сторін у первісний стан. З урахуванням положень п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК результатом реституції можна визнати такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення. Порушенням права в такому випадку визнається вчинення правочину за наявності станом на момент його вчинення дефекту, який за законом може бути підставою недійсності правочину, а реституція виступає наслідком факту визнання правочину недійсним або констатації недійсності правочину (в разі нікчемності правочину) і заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до початкового стану, тобто такого, який вони мали до вчинення правочину. Оцінка аргументів сторін, висновки суду Аналізуючи доведений матеріалами справи факт того, що відповідач [PERSON] набула право власності на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] на підставі скасованого рішення суду, суд вважає, що остання не мала складових майнових повноважень його відчужувати. Тож, дані обставини свідчать про відсутність набутих прав власника у [PERSON] , адже заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.04.2018 року у справі № 495/1688/18, в подальшому було переглянуто, та в кінцевому результаті у задоволенні позову [PERSON] щодо визнання договору дійсним та визнання права власності було відмовлено, що не оскаржувалось жодною із сторін. Крім того, суд вважає, що такий результат фундаментально впливає на основу укладання недійсного правочину, а саме договору купівлі-продажу від 23.11.2002 року за № 2935/Б, що у відповідності до положень ч.1 ст.216 ЦК не створює юридичних наслідків. Наступні правочини дарування від 13.09.2018 року та від 20.08.2019 року укладались без відповідних на те законних підстав, адже конструкція правочинів набуття у власність має певні особливості, а саме - відчужувач /дарувальник/ має бути володарем певного майна, а одержувач майна/ обдарований/ набувачем такого. Дійсність таких правочинів може бути доведена за підтвердження визначених елементів. До того ж, суд критично ставиться до факту набуття у власність спірну квартиру за договором дарування від 27.05.2001 року [PERSON] /як про те вказано в оспорюваному договорі купівлі-продажу № 2935/Б від 23.11.2002 року/, адже вона була подарована йому лише 23.08.2005 року. До цього часу, з 27.07.2004 року вона перебувала у законній власності позивача. Суд погоджується та приймає до уваги доводи [PERSON] , що до липня 2004 року квартира [ADDRESS] перебувала у власності державного житлового фонду. Отже, існують усі правові підстави для задоволення позову про визнання недійсним із застосуванням наслідків такої недійсності правочину № 2935 від 23.11.2002 року та скасування державної реєстрації. Подальші договори дарування у причинно-наслідковому зв`язку також є недійсними в силу неможливості набувати майнові права за правочином, де продавець/набувач за попереднім договором у визначеному ланцюгу подій/ не є його власником. Натомість, суд не може визнати такі договори фіктивними, як зауважив позивач про те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є фігурантами у аналогічних справах з маніпуляціями з нерухомим майном, адже вина у шахрайських діях таких осіб не встановлена вироком суду у кримінальній справі та/або не підтверджена рішеннями у цивільних правах, тому суд вважає такі доводи позивача суб`єктивними. Отже, враховуючи усе вищевикладене, суд, на основі повно та всебічно досліджених доказів, оцінивши їх належність, достатність, достовірність та логічний взаємозв`язок, прийнявши до уваги норми діючого законодавства та його правозастосування до фактичних обставин справи, прийшов до висновку, що вимоги позивача про визнання договорів купівлі-продажу та дарування недійсними, є доведеними з огляду на неможливості відчужувати майно особою, яка не має майнових прав на неї. Крім того, судом враховується безсумнівне порушення прав та інтересів позивача укладанням недійсних правочинів, адже в період першого відчуження майна /згідно договору купівлі-продажу № 2935 від 23.11.2002 року/, їй було видано свідоцтво про право власності від 27.07.2004 року, за яким вона набула у власність квартиру [ADDRESS] . Тож, задля неможливості порушення прав і гарантій, серед яких основоположним є право приватної власності, суд вважає за доцільне захистити права позивача шляхом реституції. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved