Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

В січні 2022 року до суду надійшла позовна заява від адвоката Яременка О.В., який діє в інтересах позивачів [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та стягнення грошової компенсації вартості майна ( а. с. 1-12 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.01.2022 року ( а. с. 44 ) головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду. Разом із позовною заявою, адвокатом Яременко О.В. подано заяву про забезпечення позову ( а. с. 48-54 ). Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 25.01.2022 року ( а. с. 58 ), вказана заява була передана судді Орєхову О.І. для розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті. Ухвалою судді від 27 січня 2022 року у задоволенні заяви представника позивачів [PERSON] , [PERSON] , адвоката Яременка О.В., про забезпечення позову було відмовлено ( а. с. 60-64 ). Відповідно до ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Ухвалою судді від 31.01.2022 року позовна заява [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та стягнення грошової компенсації вартості майна була залишена без руху ( а. с. 66-69 ). 15 лютого 2022 року за вх. № 6342 судом отримано заява про усунення недоліків ( а. 75-77 ), позовна заява ( а. с. 78-89 ) та додатки ( а. с. 90-112 ). Позовна заява позивачів обґрунтована наступним. [INFO] у [PERSON] (надалі - «Позивач-1») та [PERSON] (надалі - «Спадкодавець») народилась донька - [PERSON] (надалі - «Позивач-2»), разом надалі - «Позивачі». 26 грудня 2011 року [PERSON] та [PERSON] зареєстровали шлюб. На підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.05. 2017 року у справі № 357/1503/17 (провадження № 2/357/1457/17), шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 26.12.2011 року виконавчим комітетом Томилівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, актовий запис № 8, було розірвано. В період: з 26 грудня 2011 року по 01 січня 2017 року Позивачі проживали однією сім`єю разом з [PERSON] (надалі - «Спадкодавець») в будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В період: з 2001 року по 01.01.2017 року Позивачі придбали за власні кошти особисті речі, рухоме майно та документи, які знаходяться в будинку та не можуть їх забрати через те, що відповідач обмежив до них доступ, тримає їх у себе та відмовляється добровільно їх повернути позивачам. Одночасно повідомляють, що [INFO] [PERSON] , [INFO] , помер, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.03.2019 року, що міститься в додатку № 14 до позовної заяви № 1 від 11.01.2022 року ). Так, з 01 січня 2017 року Позивачі проживають за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з виїздом Позивачів з постійного місця реєстрації, Позивачі залишили в будинку особисті речі, рухоме майно та документи, які планували забрати поступово, по мірі необхідності, так як домовлялись про це з [PERSON] (Спадкодавець). Однак, [INFO] [PERSON] (колишній чоловік Позивача-1) помер, про що Позивачі не могли знати, оскільки вже не проживали разом з ним та не могли зв`язатись з Відповідачем [PERSON] (сином Спадкодавця він же Відповідач»), щоб забрати з будинку свої особисті речі, рухоме майно та відповідні документи одразу після смерті колишнього чоловіка, так як не знали, хто стане спадкоємцем та хто отримує свідоцтво про право на спадщину, починаючи: з [INFO] (дата смерті) по 20.03.2019 року ( дата видачі Відповідачу Свідоцтва про право на спадщину за заповітом) включно, тобто протягом року і 3 місяців. Про наявність в будинку особистих речей, рухомого майна та документів Позивачів, які знаходяться в будинку, де проживав спадкодавець [PERSON] , Позивачі можуть підтвердити свідками. Однак, Відповідач фактично тримає особисті речі, рухоме майно та документи Позивачів у будинку та незаконно обмежує до них доступ та без відповідної правової підстави Відповідач заволодів майном, не допускає Позивачів до будинку та планує наразі продати будинок та Відмовляється повертати особисті речі, рухоме майно та документи, що належать Позивачам. Так, вартість рухомого майна, яке знаходиться в будинку, по яким Позивачі мають належні докази та можуть підтвердити факт їх наявності документально оцінюється Позивачами в загальному розмірі 13 425,71 (тринадцять тисяч чотириста двадцять п`ять) гривень 71 копійка, та включають в себе: Скриня поштова, вартість - 2 069,40 грн.; Світильник точковий люм. VDL-25K SN, басейн надувний, вартість - 285,90 грн.; Зливний шланг (3 метри), вартість - 24,50 грн.; Ліса, вартість - 340,00 грн.; Сушарка для білизни 18м, «BELLA DO», вартість - 98,90 грн.; Світильник точковий, вартість - 261,75 грн.; Дитяча спальня «Комфорт» та спальня «Міленіум», вартість - 64,18 грн.; Лампа рефлекторна R.-50, світильник точковий гал. (2 шт.), вартість - 228,25 грн.; Дзеркальна шафа 2ШП та тумба з умивальником «Віа», вартість - 909,00 грн.; Сталевий радіатор панель (3 шт.), сушарка для рушників нерж., вартість - 3 434,00 грн.; Екран д/ван 1,7 м., вартість - 217,00 грн.; Мультиварка Redmond RMC-M70, вартість - 1 915,83 грн.; Водонагрівач 75-100 літрів «Atlantis STEATITE VM 10», вартість - 1 790,83 грн.; Додатковий захист, вартість - 399,50 грн.; Електронні ключі в ел.виг. (2 шт.), вартість - 600,00 грн.; План захисту КРБТ для дому та кухні, вартість - 56,67 грн.; Ванна EUROPA (170*70), вартість - 730,00 грн. Вартість вказаних речей підтверджується чеками та накладними. Таким чином, на даний час Позивачі протиправно позбавлені права власності на своє майно, оскільки Відповідач незаконно, без належної правової підстави, заволодів майном Позивачів та планує наразі продати будинок. Тому, просили суд витребувати у [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ) із незаконного володіння наступні особисті речі та рухоме майно, що належать [PERSON] та [PERSON] , а саме: Скриню поштову; Світильник точковий люм. VDL-25K SN, басейн надувний; Зливний шланг (3 метри); Лісу; Сушарку для білизни 18м, «BELLA DO»; Світильник точковий; Дитячу спальню «Комфорт» та спальню «Міленіум»; Лампу рефлекторну R.-50, світильник точковий гал. (2 шт.); Дзеркальну шафу 2ШП та тумбу з умивальником «Віа»; Сталевий радіатор панель (3 шт.), сушарку для рушників нерж.; Екран д/ван 1,7 м.; Мультиварку Redmond RMC-M70; Водонагрівач 75-100 літрів «Atlantis STEATITE VM 10»; Додатковий захист; Електронні ключі в ел.виг. (2 шт.); План захисту КРБТ для дому та кухні; Ванну EUROPA (170*70), стягнути з [PERSON] на їх користь грошову компенсацію вартості майна у розмірі 13 425,71 грн., також стягнути судовий збір за подачу позову та заяви про забезпечення позову разом із комісією за послуги банку, а також витрати на професійну правничу допомогу ( а. с. 78-89 ). Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. 16 лютого 2022 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 114 ). 03 травня 2022 року за вх. № 12858 судом отримано відповідь з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області щодо місця реєстрації [PERSON] ( а. с. 117 ). З отриманої інформації вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача ( ч. 1 ст. 187 ЦПК України ). Ухвалою судді від 04 травня 2022 року прийнято позовну заяву до провадження та відкрито провадження у даній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче зсідання у справі на 01 червня 2022 року ( а. с. 118-119 ). 16 червня 2022 року за вх. № 19073 судом отримано відзив на позовну заяву, в якому відповідач [PERSON] просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі ( а. с. 138-143 ). Разом із відзивом, окремо з блоку відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності, оскільки позивачі посилаються на те, що спірне майно залишилося ще до січня 2017 року, а до суду з позовом звернулися лише у січні 2022 року, тобто аж через п`ять років, тобто з пропущенням строку позовної давності ( а. с. 144-146 ). 04 липня 2022 року за вх. № 21209 судом отримано відповідь на відзив ( а. с. 185-191 ). 08 липня 2022 року за вх. № 22134 судом отримано заперечення на відповідь на відзив ( а. с. 200-205 ). 20 липня 2022 року протокольною ухвалою було закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 15.09.2022 року ( а. с. 214-224 ). В судовому засіданні позивачі та їх представник, кожний окремо, підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просили задовольнити вимоги в повному обсязі. Відповідач та його представник, кожний окремо, заперечували проти позовних вимог, просили суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки вимоги позивачів є безпідставними та недоведеними. Також, представник відповідача просила застосувати строк позовної давності. В судовому засіданні в якості свідка була допитана [PERSON] , яка пояснила, що знає позивачів з 2009 року. Познайомилися тоді, коли вона працювала у газовій службі. Зазначила, що неодноразово була у будинку, коли позивачі проживали. Будинок в середині був облаштований меблюю та побутовою технікою. Після виїзду позивачів, вона в будинку більше не була. Зазначила, що позивач [PERSON] не працювала, господар будинку працював. Коли [PERSON] поїхала, забрала свої речі. Речі, які позивач вважає її та які залишені у будинку, хто їх купував вона не знає. Сама [PERSON] їй про це ніколи не говорила. Також, на питання суду відповідала, що коли позивач [PERSON] залишала будинок, вона її проводжала, про те, що приїде ще за своїми речами не казала. Стосовно допиту інших свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які не з`явилися в судове засідання, відносно яких було задавлено клопотання представника позивачів в підготовчому судовому засіданні та задоволено, позивачі та їх представник відмовилися та не наполягали на їх виклику та допиту. Суд, вислухавши пояснення позивачів та їх представника, відповідача та його представника, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. Встановлено, що 26 грудня 2011 року [PERSON] та [PERSON] зареєстровали шлюб, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.05. 2017 року у справі № 357/1503/17 (провадження № 2/357/1457/17), між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 26.12.2011 року виконавчим комітетом Томилівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, актовий запис № 8, було розірвано ( а. с. 152 ). Із вказаного судового рішення вбачається, що судом було встановлено, що дійсно з 26.12.2011 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який зареєстровано було виконавчим комітетом Томилівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, актовий запис № 8. Вказане рішення набрало законної сили 16 травня 2017 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач [PERSON] зазначала, що від спільного проживання в них народилася донька [PERSON] , однак доказів зазначеному не було надано суду, як не надано доказів тому, що позивач [PERSON] разом з [PERSON] проживала без реєстрації шлюбу. Встановлено та не спростовано учасниками судового розгляду, що [PERSON] помер. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників ( ч. 1 ст. 82 ЦПК України ). Спадкоємцем майна, померлого [PERSON] є його син [PERSON] , що підтверджується наявним в матеріалах справи Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом ( а. с. 31 ). Звертаючись до суду з вищевказаними позовними вимогами, позивач [PERSON] зазначає, що після того, як вона розійшлася з [PERSON] , в будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , залишилися речі, які були придбані нею за власні кошти, однак відповідач відмовляється їх повернути. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Також, ст. 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому, ст. 16 ЦК України встановлює право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. ЦК України передбачено як один із способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконної володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Подібний за змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). У разі порушення цього права власник має право на підставі ст. 387 ЦК України витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа їм. Виходячи з цієї норми, фактичне володіння передбачає фактичне панування особи над річчю. Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною. Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Також ВС нагадав, що згідно з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц указала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 р. у справі № 522/7636/14-ц). У постанові Верховного Суду від 02.09.2020 року у справі № 910/13536/19 визначено, що для застосування передбаченого ст. 387 ЦК України правового механізму відновлення порушеного права власності необхідним є встановлення наступних обставин у їх сукупності: існування в натурі індивідуально визначеного майна з ідентифікуючими ознаками на момент подачі позову та прийняття судом рішення про його витребування; наявність підтвердженого права власності або права законного володіння у позивача на відповідне майно; відсутність у власника чи титульного володільця можливості здійснювати фактичне володіння цим майном через те, що відповідач на момент подачі позову та прийняття рішення у справі фактично тримає його у себе; відсутність договірних відносин між позивачем і відповідачем, оскільки в протилежному випадку застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Звертаючись до суду з вищевказаними позовними вимогами, позивачі зазначали, що під час проживання з [PERSON] , в період з 2001 року по 01.01.2017 року придбали за власні кошти особисті речі, рухоме майно та документи, які знаходяться в будинку за адресою: [ADDRESS] , а саме: Скриню поштову; Світильник точковий люм. VDL-25K SN, басейн надувний; Зливний шланг (3 метри); Лісу; Сушарку для білизни 18м, «BELLA DO»; Світильник точковий; Дитячу спальню «Комфорт» та спальню « Міленіум »; Лампу рефлекторну R.-50, світильник точковий гал. (2 шт.); Дзеркальну шафу 2ШП та тумбу з умивальником «Віа»; Сталевий радіатор панель (3 шт.), сушарку для рушників нерж.; Екран д/ван 1,7 м.; Мультиварку Redmond RMC-M70; Водонагрівач 75-100 літрів «Atlantis STEATITE VM 10»; Додатковий захист; Електронні ключі в ел.виг. (2 шт.); План захисту КРБТ для дому та кухні; Ванну EUROPA (170*70). В підтвердження зазначеному, позивачами було надано до позову квитанції, товарні чеки та видаткові накладі ( а. с. 32-39 ). З вищевказаних квитанцій, товарних чеків та видаткових накладних не вбачається, що вищевказані речі були придбані саме позивачами. В матеріалах справи міститься лише одна видаткова накладна від 03 квітня 2014 року в якій зазначено, що [PERSON] придбала Мультиварку, Водонагрівач, Електронні ключі ( 2 шт. ) та План захисту КРБТ для дому та кухні ( а. с. 37 ). Інші документи не містять відомостей про придбання їх саме позивачами. До того ж, з боку позивачів не було надано до суду жодного належного та допустимого доказу тому, що вище перелічене майно дійсно знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Посилання позивачів, що вони проживали у вищевказаному будинку та придбали в період з 2001 року по 01.01.2017 року вищевказані речі не заслуговує на увагу, оскільки з боку позивачів не підтверджено жодними належними та допустимими доказами, що саме з 2001 року вони проживали в будинку [ADDRESS] . З Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 20.04.2017 року та Витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 21.09.2021 року [PERSON] та [PERSON] зареєстровані 09.04.2015 року за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 26, 27 ). Крім того, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.05. 2017 року у справі № 357/1503/17 (провадження № 2/357/1457/17) встановлено, що дійсно з 26.12.2011 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який зареєстровано було виконавчим комітетом Томилівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, актовий запис № 8. Тобто, зазначене свідчить про те, що саме з грудня 2011 року по 2017 рік, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , останні проживали разом за вищевказаною адресою. Оскільки позивачі не підтвердили проживання за адресою: [ADDRESS] , куди як зазначали позивачі ними за власні кошти були придбані товари, рухоме майно, суд не приймає до уваги додані з боку позивачів до матеріалів справи квитанції, накладні ( а. с. 32-36 ), товарний чек № 199 ( а. с. 38 ) про придбання таких товарів у 2009-2010 роках, оскільки останнім не підтверджено саме в цей період, що вони проживали за вказаною вище адресою. До того ж, з боку позивача [PERSON] не було підтверджено взагалі можливість придбання таких речей ( у 2001 році та послідуючих роках ), оскільки остання лише в березні 2001 року народилася, що підтверджується паспортом ( а. с. 24 ). В свою чергу, позивач [PERSON] не довела в судовому засіданні, які ж речі були нею придбані у вищевказаний період за власні кошти, про що зазначалося у позовній заяві, які є її особистими та які не повертає відповідач. Як зазначено вище, позивач [PERSON] була у зареєстрованому шлюбі та проживала за вищевказаною адресою у встановлений вищевказаними судом рішенням з грудня 2011 року з [PERSON] , який помер [INFO] , про що зазначено у Свідоцтві про право на спадщину за заповітом ( а. с. 31 ), відповідач [PERSON] є сином померлого та спадкоємцем житлового будинку [ADDRESS] . Так, відповідач [PERSON] в судовому засіданні зазначав, що в будинку, який належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька, речей позивача не має. Крім того, наголошував, що він надавав доступ до будинку позивачам, які дивилися, нічого не побачили з своїх речей та відповідно нічого не забирали. Крім того, свідок [PERSON] в судовому засіданні під час допиту не підтвердила наявності в будинку відповідача речей, які б належали позивачам. Навпаки, підтвердила, що після виїзду позивачів у 2017 році, вона в будинку не була. Зазначила, що позивач [PERSON] не працювала, господар будинку працював. Коли позивач [PERSON] поїхала з будинку у 2017 році, забрала свої речі. Також, на питання суду відповіла, що коли позивач [PERSON] залишала будинок, вона її проводжала, про те, що приїде ще за своїми речами остання не казала. Враховуючи те, що під час розгляду справи не було встановлено та не знайшло свого підтвердження, що відповідач [PERSON] не законно володіє особистими речами та рухомим майном позивачів та відповідно не віддає їх, вимоги позивачів в частині витребування такого майна є безпідставними, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки позивачам відмовлено у вищевказаних вимогах, не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивачів грошову компенсацію вартості майна у розмірі 13 425,71 гривень. Окрім цього, так як вимоги позивачів не підлягають задоволенню, не підлягає задоволенню і заява позивача про застосування строку позовної давності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Оскільки позовні вимоги позивачів не підлягають задоволенню, не підлягають і вимоги позивачів щодо стягнення з відповідача на їх користь судові витрати понесені при зверненні до суду та витрати понесені на правову допомогу. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed