Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

На розгляд суду передано цивільну справу за вказаним позовом. Позов мотивовано тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі виховують двох дітей: доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Сім`я часто виїжджала до Угорщини у споживчих цілях, для відпочинку, культурного та духовного розвитку, тощо. В тому числі і разом із чоловіком та без супроводу чоловіка, на що батько надав відповідну нотаріальну згоду на виїзд дітей за кордон без супроводу їх батька. Однак, термін дозволу закінчився, а батько дітей з початку року виїхав на заробітки до Угорщини та вже не повертається. Це створило дітям перешкоди у реалізації права на свободу пересування з метою відпочинку, оздоровлення разом із їх матір`ю. Відповідач добровільно не оформляє необхідні документи для тимчасових періодичних виїздів його дітей для лікування, відпочинку за кордон. Це суттєво та необґрунтовано обмежує права дітей на свободу пересування. Позивач в судове засідання не з"явилася, подала заяву, у якій просить розглянути справу без її участі. Відповідач в судове засідання не з"явився, до суду подав письмову заяву, у якій зазначив, що зміст та підстава вимог дружини йому відомі, він визнав позов та не заперечує проти його задоволення та просить розглядати справу без його участі. Відповідно до положень ст.ст.200, 206 ЦПК України суд вважає за можливе перейти до судового розгляду справи по суті з прийняттям рішення за результатами судового розгляду. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; зловживання процесуальними правами недопустиме (ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-82 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.77 ч. 2 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте лише за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог ( ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України). Суд встановив, що сторони справи - позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, народили та виховують двох дітей: доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За мотивами позову, сім`я [PERSON] , яка проживає у населеному пункті с.Тисобикень Берегівського району, що у безпосередній близькості до кордону України з Угорщиною, часто виїжджала до Угорщини у споживчих цілях, для відпочинку, культурного та духовного розвитку, тощо. Однак, батько дітей з початку року виїхав на заробітки до Угорщини та вже не повертається. Це створило дітям перешкоди у реалізації права на свободу пересування з метою відпочинку, оздоровлення разом із їх матір`ю. Відповідач добровільно не оформляє необхідні документи для тимчасових періодичних виїздів його дітей для лікування, відпочинку за кордон. Це суттєво та необґрунтовано обмежує права дітей на свободу пересування. Спірні правовідносини регулюються нормами СК України щодо обов`язку батьків утримувати дитину та його виконання, щодо прав і обов`язків батьків із виховання та розвитку дитини, а також нормами законодавства щодо свободи пересування та виїзду дитини за кордон. Згідно зі ст. 3 ч. 1 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 (Конвенція про права дитини), ст. 7 ч.ч. 7, 8 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами,… судами, адміністративними … органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором; у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 44, 76-81 ЦПК України). Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами не матеріального блага для своїх дітей. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред`явлення конкретних, чітко сформульованих вимог, що не допускають множинного тлумачення, припущень ані щодо власне самих вимог, ані щодо підстав, якими вони обґрунтовуються. Таким чином, по захист порушених прав особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом або договором, а також за відповідних умов із вимогами, задоволення яких виходячи з обставин справи може забезпечити ефективний захист права (інтересу), при цьому, такий визначений судом інший ефективний спосіб захисту права не повинен суперечити закону. Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України). Конвенція про права дитини передбачає, що держави-учасниці: зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ст. 3 ч. 2); поважають відповідальність, права і обов`язки батьків … належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються (ст. 5); поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну; щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2); докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини; батьки … несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини; найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18 ч. 1); визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст. 27 ч.ч. 1, 2); визнають право дитини на відпочинок і дозвілля, право брати участь в іграх і розважальних заходах, що відповідають її віку, та вільно брати участь у культурному житті та займатися мистецтвом (ст. 31 ч. 1); жодне в цій Конвенції не торкається будь-яких положень, які більшою мірою сприяють здійсненню прав дитини і можуть міститися: a) в законі Держави-учасниці, або b) в нормах міжнародного права, що діють щодо даної держави (ст. 41). СК України узгоджується з приписами Конвенції про права дитини та встановлює правила, за якими, зокрема: мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (ст. 141 ч. 1); батьки зобов`язані: піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; поважати дитину (ст. 150 ч.ч. 2, 4); батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства (ст. 151 ч.ч. 1, 3); здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ст. 155 ч.ч. 1, 2); питання виховання дитини за загальним правилом вирішується спільно (ст. 157 ч. 1). Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). Право на свободу пересування, що включає і право на виїзд за межі України, належить до особистих немайнових прав фізичної особи (ст.ст. 269, 270 ЦК України). Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою; фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (ст. 269 ч. 3 ЦК України). Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя; фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно, в інтересах малолітніх, неповнолітніх фізичних осіб, які за віком не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють, зокрема, батьки (ст. 271, ст. 272 ч. 1 ЦК України). Із указаними нормами кореспондуються положення: ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4); аналогічні положення ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Тож право на свободу пересування не є абсолютним і здійснюється особою з дотриманням установлених для цього державою правил, зокрема, щодо перетинання державного кордону України. Відповідно до Преамбули, ст. 3 Закону № 3857-XII, перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється з дотримання вимог цього Закону, інших актів законодавства та згідно з Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою КМ України від 27.01.1995 № 57. За приписами п. 4 вказаних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення певних документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, той із батьків, який проживає окремо від дитини, вправі бути обізнаним щодо часу, мети, місця призначення та тривалості виїзду дитини за кордон у супроводі іншого з батьків. Законодавством передбачена необхідність подання у пункті пропуску через державний кордон України належно оформленого доказу надання згоди тим з батьків, який не супроводжує дитину, на виїзд дитини за кордон у конкретну країну та в конкретний проміжок часу, а у випадку відсутності такої згоди - подання відповідного рішення суду про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Зазначене відповідає також правилам щодо необхідності досягнення правової визначеності у відповідних відносинах. Обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених Конституцією України, можливе лише у випадках, передбачених нею; обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених ЦК України та іншим законом, можливе лише у випадках, передбачених ними (ч.ч. 1, 2 ст. 274 ЦК України). Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, зокрема, у спосіб, який враховує змісту цього права, спосіб його порушення та наслідки, що їх спричинило це порушення (ст. 275 ЦК України). Таким чином, право дитини на свободу пересування, в тому числі, на тимчасовий виїзд за межі України, не може заперечуватися як таке, в тому числі, батьком дитини. Зміст вищенаведених норм у сукупності вказує на те, що дитина не може бути необґрунтовано обмежена у здійсненні особистих немайнових прав, у т.ч., у праві виїзду за кордон для відпочинку, оздоровлення, одержання медичної допомоги, консультацій лікарів тощо. Водночас реалізоване відповідне право може бути на підставі та в порядку, визначеному законом. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до п.3 ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Разом з тим, останній нормативний акт постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №682 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. №152 та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» визнано такою, що втратить чинність з 1 квітня 2015 року. Згідно зі ст.3 вищезазначеного Закону перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється при пред`явленні одного з документів, вказаних в ст. 2 цього Закону. Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.4 ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Відповідно до п.3 та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, розглядаючи спір щодо надання дозволу на виїзд дітей за межі України без згоди одного із батьків суд зобов`язаний визначити термін вивезення дитини за кордон та країну, до якої дозволяється виїзд дітей без згоди батька. Вирішуючи дане питання судом враховано мету поїздки (відпочинок та оздоровлення) та державу прямування. Крім того, встановлено, що виїзд за кордон дітей матиме тимчасовий характер, що не порушує прав батька дитини на спілкування з нею та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дітей. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про надання дозволу для виїзду дітей за кордон без згоди батька є підставним, оскільки позивачка дійсно не може одержати згоду відповідача. На переконання суду, заявлена позивачем вимога відповідає принципу правової визначеності та вочевидь має ознак періодичних тимчасових виїздів з визначеною метою на визначені періоди часу в конкретну країну, які узгоджувалися б, у тому числі, з дійсним режимом життя дітей, їх навчанням, відпочинком тощо. За обставин такої визначеності та конкретності пред`явленої вимоги суд приймає рішення про задоволення позову. Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору, позивач залишає за собою, відповідно змісту позовної заяви.

Outcome: approved