Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

Позивачка, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати за позивачкою, [PERSON] , право власності на 59/100 частки квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 02.07.2013 р. про реєстрацію права власності відповідача - [PERSON] на 59/100 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що постановою Київського апеляційного суду від 17.11.2020 по справі 755/4987/17 було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про витребування майна та витребувано 59/100 частки квартири за адресою: [ADDRESS] із незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] . Вказаним судовим рішенням встановлено, зокрема, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом майна померлого [INFO] [PERSON] , оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, заяв про відмову від прийняття спадщини не подавала. Первісним власником зазначеної частки квартири був гр. [PERSON] вказаним судовим рішенням також було встановлено, що відповідно до заповіту від 17.07.2009, посвідченого державним нотаріусом 16-ї Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі за № 4-1000, [PERSON] заповів належну йому на праві власності 59/100 частин квартири по [ADDRESS] позивачу - [PERSON] . Виходячи з того, що позивач [PERSON] не була власником вказаної частки нерухомого майна, а є спадкоємцем за заповітом цього майна від первісного власника - [PERSON] та на її користь витребувано із незаконного володіння дане майно, у позивача виникла необхідність додаткового звернення до суду з даним позовом про визнання за нею права власності на це майно, оскільки в неї відсутні додаткові документи, необхідні для реєстрації за нею права власності на частку майна. Позивач вважає за необхідне, окрім визнання за нею права власності на зазначену частку в нерухомому майні також заявити вимогу про скасування запису про проведену державну реєстрацію правочину, на підставі якого було зареєстроване право власності на цю частку за відповідачем [PERSON] , а саме договору купівлі-продажу від 02.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. (зареєстрований в реєстрі за № 743). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.09.2021 відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Тетяна Василівна, про визнання права власності на частку квартири за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомлення учасників справи. Сторонам роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали суду разом з копією позовної заяви з додатками відповідачем було отримано 15.11.2021, а третьою особою - 22.10.2021. Представник позивача копію ухвали суду про відкриття провадження отримав 29.09.2021. Будь-яких заяв по суті справи від учасників справи не надійшло. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.12.2021 закінчено підготовче провадження у цій цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просив суд позов задовольнити. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, постановою Київського апеляційного суду від 17.11.2020 було задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , рішення Дніпровського районного суду м. Києві від 28.05.2020 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Витребувано 59/100 частки квартири за адресою: [ADDRESS] із незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] . Вказане судове рішення набрало законної сили, у касаційному порядку переглянуто не було. Згідно ч.5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відтак, встановлені обставини рішенням суду від 28.05.2020 та постановою від 17.11.2020 у межах цивільної справи № 755/14534/21 є преюдиційними для розгляду даної цивільної справи. Так, у постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 19.12.2019 по справі №520/11429/17, колегія суддів визначила, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Судами було установлено, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом майна померлого [INFO] [PERSON] , оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, заяв про відмову від прийняття спадщини не подавала. Також було встановлено, що спірна квартира була відчужена від імені [PERSON] поза її волею, тому остання мала право на захист своїх порушених прав, у зв`язку із чим звернулась до суду про витребування майна з чужого незаконного володіння. При цьому, [PERSON] не мав права на відчуження спірної частини квартири в зв`язку із порушенням порядку набуття на спірну квартиру прав, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, так вимоги [PERSON] про витребування спірного майна у останнього власника [PERSON] підлягали до задоволення. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що [PERSON] є спадкоємцем за заповітом майна померлого [INFO] [PERSON] , оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, заяв про відмову від прийняття спадщини не подавала, що було установлено судами у межах спірного майна. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна, відповідно до ст.392 ЦК України, може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Загальні положення про спадкування врегульовані Главою 84 Книги шостої Спадкове право Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. На підставі частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого у статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Так, [PERSON] є спадкоємцем за заповітом та на час відкриття спадщини проживала разом із спадкодавцем, проте у силу обставин, що не залежали від волі останньої не могла зареєструвати право власності на належну їй частку спірної квартири у встановленому законом порядку. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Приписами ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є права особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки спадкодавцю за життя належала на праві власності 59/100 частки квартири [ADDRESS] та судами було установлено, що [PERSON] є спадкоємцем померлого [PERSON] , відповідно на користь останньої було витребувано майно з чужого незаконного володіння, тобто у відповідача, [PERSON] , при цьому позивач не могла в установленому порядку зареєструвати право власності на належну їй частку, відповідно остання має право на визнання такого права власності на 59/100 частки квартири [ADDRESS] за [PERSON] . У частині позовних вимог про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 02.07.2013 про реєстрацію права власності відповідача - [PERSON] на 59/100 частки квартири за адресою: [ADDRESS] суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Так, з матеріалів справи вбачається, що однією з вимог позивача є вимога про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності. Під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Так, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції (яка діяла на час звернення до суду із позовом), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. З урахуванням наведеного вбачається, що позивачем було невірно обрано спосіб захисту у частині позовної вимоги про скасування запису про державну реєстрацію, оскільки на час звернення до суду були чітко визначені норми законодавства в частині обрання вірного способу захисту своїх порушених прав шляхом скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Тетяна Василівна, про визнання права власності на частку квартири. За правилом ч. 1, п.3 ч.2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва клопотання позивачки про зменшення судового збору до 1 000,00 грн. було задоволено, у відповідності до ст..141 ЦПК України недоплачена частина судового збору покладається на відповідача в розмірі 7 021, 64 грн. на користь держави, та з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial