Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із даним позовом. Вказала, що 09 листопада 2019 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від спільного шлюбу у них є син [PERSON] , [INFO] . Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки. На підставі чого у них в сімї відбувалися сварки, які призвели до того, що вони стали чужими людьми. Подружні відносини між ними припинилися 06 червня 2022 року. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, що змушує її звернутися до суду з даним позовом. Просить суд розірвати шлюб між нею та [PERSON] , який зареєстровано 09 листопада 2019 року Ямпільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №82. Неповнолітнього сина [PERSON] залишити проживати з батьком [PERSON] . Позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала та просила їй залишити прізвище « [PERSON] » після розірвання шлюбу. Суду пояснила, що вона бажає, щоб син проживав із батьком, так як вона не має постійного доходу і місця проживання. Коли треба, то вона залишається із сином. Зазначила, що коли чоловік на роботі у Києві, то вона проживає із дитиною та доглядає за ним. Зазначила, що батько не заперечує щоб дитина проживала із ним, коли відповідача десь немає, то дитина знаходить з його матір`ю. Вказала, що вона бажає виїхати за кордон, і тому має бути рішення суду, яким визначити місце проживання їх спільного сина із відповідачем. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що у матеріалах справи є його розписка (а.с.30). Поважні причини неприбуття у судове засідання не повідомив. Відповідно ч.1 ст.223 ЦПК України та п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України суд має підстави для розгляду справи у його відсутність. Представник третьої особи Служби у справах дітей при Ямпільській міській раді Вінницької області у судове засідання не з`явився, подав до суду письмове клопотання за вхід.№4858 від 12.09.2022, в якому просить суд про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно ч.1 ст.223 ЦПК України суд має підстави для розгляду справи у його відсутність. Заяви, клопотання: клопотання представника третьої особи про розгляд справи за його відсутності. Інші процесуальні дії у справі: відкриття загального позовного провадження у справі, закриття підготовчого судового засіданні та призначення справи до судового розгляду, про що постановлено ухвали окремими процесуальними документами. Судом встановлено такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин: Із досліджених судом письмових доказів, що є у справі - копії паспорта громадянина України судом встановлено, що позивач [PERSON] народилася [INFO] . Із копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] судом встановлено, що 09 листопада 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб Ямпільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №82. Позивач змінила дошлюбне прізвище [PERSON] на прізвище чоловіка [PERSON] . З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] . На виконання ухвали суду від 02 серпня 2022 року надано Висновок служби у справах дітей Ямпільської міської ради вих.№01-02/145 від 12.09.2022 про недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком. Із доводів позивача встановлено, що сторони сімейних стосунків не підтримують, спільно не проживають. Мір до примирення ніхто із сторін не приймав. Не бажають подальшого спільного життя. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України). Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулась до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач у підготовчому судовому засіданні не заперечував проти їх задоволення. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Таким чином встановлено, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам та інтересам їх малолітнього сина, тому суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для розірвання шлюбу між сторонами. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі Валліанатос та інші проти Греції від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є живим документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя . Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі Фернандес Мартінес проти Іспанії (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні . Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем, або відновити своє дошлюбне прізвище. Як вбачається із свідоцтва про шлюб позивач при реєстрації шлюбу своє прізвище [PERSON] змінила на прізвище чоловіка [PERSON] та не ставить питання про зміну їй прізвища на дошлюбне, а тому суд вважає за можливе залишити прізвище позивачу [PERSON] . Що стосується позовної вимоги про визначення місця проживання дитини з відповідачем, суд зазначає наступне: Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Принципом 6 «Декларація прав дитини», прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст.11 вказаного Закону). Згідно п.3 ст.9 «Конвенція про права дитини» держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 ст.161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до абз.2 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. На виконання ухвали суду надано Висновок служби у справах дітей Ямпільської міської ради вих.№01-02/145 від 12.09.2022 про недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком. Висновок обґрунтовано, тим що на засідання комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 12 серпня 2022 року а ні позивач, а ні відповідач не з`явилися, у телефонному режимі повідомили, що відповідач працює у Київській області, а утриманням та вихованням дитини на період його відсутності займається матір дитини. Обґрунтованої інформації, яка б свідчила про те, що в інтересах дитини визначення її місця проживання разом із батьком не надано. Виходячи з вимог ст.161 СК України зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому, той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. За встановлених обставин, відсутні підстави вважати, що на час звернення [PERSON] до суду з даним позовом між батьками дитини виник спір саме щодо місця проживання дитини, оскільки як встановлено із пояснень самої позивачки, спір щодо визначення місця проживання їх спільного малолітнього сина, у неї із відповідачем відсутній, вона погоджується щоб дитина проживала із батьком, а відповідач не заперечує проти того щоб дитина проживала із ним. Таким чином, судом встановлено, що права позивача [PERSON] в частині визначеного місця проживання її малолітнього сина ніким не порушуються та не оспорюють, оскільки відсутній спір між батьками щодо місця проживання їх малолітньої дитини, тому вимога про визначення місця проживання дитини заявлена позивачем передчасно, відтак судом не встановлено факту порушення відповідачем прав чи охоронюваних законом інтересів позивача або дитини, як би остання звернулася на захист прав малолітнього сина, які підлягають захисту. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд у даному випадку погоджується із висновком служби у справах дітей Ямпільської міської ради та приходить до переконання, що вимоги позивача не підлягають до задоволення. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позовні вимоги позивача задоволено частково. Позивачем при зверненні до суду з позовом заявлено дві позовні вимоги немайнового характеру, однак судовий збір сплачено лише за одну. Тому суд, вважає за необхідне стягнути з позивача на користь держави судовий збір у сумі 992 гривні 40 копійок за заявлену позовну вимогу немайнового характеру, в задоволенні якої відмовлено у відповідності із ч.9 ст.141 ЦПК України. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд має підстави стягнути із відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати по оплаті судового збору за заявлену позовну вимогу про розірвання шлюбу у сумі 992 гривні 40 копійок згідно квитанції №N1A3O3646M від 07 липня 2022 року.

Outcome: partial