Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить суд ухвалити рішення яким виселити [PERSON] [INFO] із будинку за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилається на те, що позивачці на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрована [PERSON] та фактично проживає там. [PERSON] за вказаною адресою проживає більше 30 років, фактично з часу коли між сином позивачки - [PERSON] та відповідачкою було укладено шлюб. Однак їхні сімейні відносини не склались і більше 15 років вони проживали окремо, [PERSON] залишилась проживати в будинку позивача по [ADDRESS], а [PERSON] проживає з позивачкою по [ADDRESS] . Протягом вказаного часу [PERSON] зі позивачкою не спілкується, а при зустрічах принижує позивачку нецензурною лайкою, проявляє неповагу, б`є і постійно твердить, що забере її будинок, і взагалі у сам будинок не пускає. 01 листопада 2021 року між [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвано. На неодноразові звернення позивачки про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку [PERSON] не реагує, та стверджує, що це її будинок. За вказаних обставин [PERSON] , фактично позбавила позивачку права на вільне користування та розпорядження своєю власністю та зокрема, права позивачки підлягають захисту у зв`язку з існуванням факту реєстрації в будинку Відповідачки, яка не є членом сім`ї. Позивач посилається на положення ст.30, 47 Конституції України, ч.4 ст.311, ст. 316, ч.1 ст.317, ч.1 ст.321 ЦК України, ч.4 ст.9, ч.1 ст.109, ст.150 ЖК України та зазначає, що [PERSON] порушує її право на вільне користування та розпорядження своїм майном, добровільно житло звільнити не хоче, а отже підлягає виселенню із будинку за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Бориславського міського суду від 23.03.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 21 квітня 2022 року на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача - адвоката Старовойтової Д.А., у якому представник просить відмовити у задоволенні позову. Відповідач є колишньою невісткою Позивача, зареєстровані вказаною адресою та проживає з липня 1981 року (з моменту уклад; шлюбу з сином Позивача) - більше 40 років (а не 30 років, як зазначила в позові Позивач). Рішенням Бориславського міського суду Львівської області з 01.10.2021 року у справі № 438/905/21 шлюб між Відповідачем та [PERSON] (сином Позивача) розірвано. Разом з Відповідачем у вказаному будинку зареєстровані та проживають діти Відповідача та сина Позивача (її онуки), що підтверджується довідкою КП «Господарник» від 22.10.2019 року. Позивач просить суд виселити Відповідача із будинку у зв`язку із тим, що Відповідач з нею не спілкується, при зустрічах принижує її нецензурною лайкою, проявляє неповагу, б`є і постійно твердить, що забере будинок, не пускає у сам будинок. Водночас, жодних доказів на підтвердження викладених обставин Позивачем не надане. Позивач зареєстрована з серпня 2014 року та фактично проживає в будинку [ADDRESS] , а Відповідач - в буди № 36 . Обидва будинки знаходяться на одному подвір`ї. В житловому будинку № 36 Позивач не проживає, ним не користується тому, відповідно, жодних перешкод Відповідач в користуванні майном Позивачу не чинить та чинити не може, доказів протилежного позивачем до позову не надано. Також представник посилається на положення ст.47 Конституції України, ст.3 СК України, ст.150, 156 ЖК України, ст.383, 391, 405 ЦК України. Відповідність вимог Позивача про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення пропорційності (необхідності в демократичному суспільстві) згідно зі статтею 8 Конвенції. Припинення права користування Відповідачем спірним житлом не відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що будинок, в якому зареєстрована та проживає Позивач та будинок, в якому зареєстрована та 40 років проживає Відповідач - це два різні будинки, що знаходяться на одному подвір`ї, і, крім спірного житлового будинку іншого житла Відповідач не має. Отже, інтереси Позивача як власника житла не перевищують інтереси Відповідача, яка проживає в будинку 40 років, іншого житла у неї немає. Таким чином, вважає, що з урахуванням балансу інтересів обох сторін, в задоволенні позовних вимог [PERSON] має бути відмовлено повністю. У судовому засіданні позивач [PERSON] , допитана в якості свідка, позов підтримала. Крім цього, показала в судовому засіданні, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Сама позивач проживає у сусідньому будинку за адресою [ADDRESS] . Зазначені будівлі знаходяться на одному подвірї. Відповідач проживає у спірному будинку тривалий час, з часу укладення шлюбу із сином позивача. Тривалий час син позивача та відповідач проживають окремо. Шлюб між ними розірвано відповідно до рішення суду від 01 жовтня 2021 року. Відповідач не має доступу до будинку, який перебуває у її власності. Відповідач постійно стверджує, що позивач, коли заходить до спірного будинку, краде речі позивача. При цьому відповідач постійно принижує позивачку нецензурною лайкою, проявляє неповагу та постійно твердить, що забере її будинок. Представник позивача [PERSON] позов підтримав, надав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засідання позов не визнали, дали пояснення, аналогічні змісту відзиву на позовну заяву. Вислухавши учасників справи, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що на підставі реєстраційного посвідчення №222 від 17 березня 1989 року позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). Згідно Довідки №1801 від 22.10.2019 року, виданої КП «Господарник» у вказаному будинку зареєстрована [PERSON] та фактично проживає там, що підтверджується Довідкою №1829 від 27.10.2021 року КП «Господарник». Разом з Відповідачем у вказаному будинку зареєстровані та проживають діти Відповідача та сина Позивача (її онуки), що підтверджується довідкою КП «Господарник» від 22.10.2019 (а.с.9, 10). Судом також встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач [PERSON] є колишньою невісткою позивачки та за адресою [ADDRESS] зареєстрована і проживає з 1981 року, з часу укладення шлюбу між [PERSON] та сином позивачки - [PERSON] . Відповідач [PERSON] більше 15 років проживає окремо із сином позивачки - [PERSON] . Відповідач [PERSON] проживає в будинку за адресою [ADDRESS] , а син позивача [PERSON] проживає з позивачкою по [ADDRESS] . Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 01.10.2021 року у справі № 438/905/21 шлюб між відповідачкою [PERSON] та [PERSON] (сином позивачки) розірвано. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , якій на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , у спірному будинку не проживає, проживає разом із сином у будинку, який знаходиться на одному подвір`ї, зокрема будинку [ADDRESS] . У спірному будинку тривалий час зареєстрована та проживає відповідач [PERSON] , яка несе витрати щодо утримання будинку, зокрема сплачує комунальні послуги. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє відповідача права користування займаних приміщенням. Разом з тим з усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення. Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом ч.2 ст. 40 Закону №898-IV та ч.3 ст. 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону №898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону №898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Законом України від 22 вересня 2011року №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Крім цього, суд звертає увагу на те, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Зазначений висновок містить постанова Великої палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19). Тривалий час проживання (близько 40 років) у спірному будинку відповідача, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати будинок житлом відповідача в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18. При вирішенні даної справи, встановлюючи баланс між інтересами, зареєстрованого у спірному будинку відповідача [PERSON] у збереженні житла та інтересами власника спірного будинку позивача [PERSON] , оцінивши у сукупності з іншими доказами у справі доводи про те, що відповідач тривалий час проживає у будинку, з`ясувавши зв`язок відповідача із спірним будинком як із житлом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про виселення відповідача із спірного будинку є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed