Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-15 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , Громадської організації «Червоний Губер» про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що він є українським вченим в галузі соціальної філософії, педагогіки, сфери науки і освіти, доктором філософських наук, професором, членом-кореспондентом Національної академії педагогічних наук України. З 11 грудня 2020 року призначено членом Науково-консультативної ради Державної податкової служби України. Його заслуги перед державою відзначено чисельними нагородами. Як вчений особисто та у співавторстві з іншими авторами написав понад 100 статей, книг, монографій. У теперішній час обіймає посаду директора Навчально-наукового інституту гуманітарних наук Університету державної фіскальної служби України. 25 травня 2021 року відповідач [PERSON] , який є Головою Громадської організації «Червоний Губер» на каналі YouTube [INFO] відеоролику [INFO] та на ресурсі [INFO] поширив інформацію, що стосується позивача та члена його сім`ї. Станом на 11 червня 2021 року відеоролик переглянули понад 2200 осіб. Окрім того, відеоролик розповсюдили на інших інтернет ресурсах, що свідчить про значну кількість його переглядів. Зокрема, відповідач [PERSON] стверджує, що: «будучи відданим ідеалам Кремля , він ( [PERSON] ) втік до Російської Федерації разом з сім`єю»; - «як справжній проросійський науковець ... навіть спробував стати членом Російської академії наук»; - «в 2016 році [PERSON] став громадянином Росії...Станом на 2021 рік паспорт дійсний»; - «за кермом він неодноразово порушував правила дорожнього руху, значно перевищуючи встановлені обмеження швидкості»; - «у 2019 році російський громадянин вирішив повернутися до України»; - я є «агентом російського впливу»; - «у незадекларованому маєтку проживає громадянин Росії [PERSON] »; - «легалізувати своє перебування там (у Росії) він ( [PERSON] ) вирішив легалізувати у досить красномовний спосіб, отримавши російське громадянство»; при цьому [PERSON] вирішив зберегти українське громадянство, чим порушив Конституцію України»; - ставши директором в Університеті державної податкової служби, [PERSON] продовжив порушувати українське законодавство ... в частині недекларування розкішного маєтку під Києвом, де він проживає дотепер»; - '-особа виїхала до Росії, де отримала Російське громадянство»; - «всі дані (про російське громадянство [PERSON] ) підтверджено із російських реєстрів». Внаслідок поширення неправдивої інформації стало внесення в українську « Вікіпедію » даних у сторінку « [PERSON] » щодо наявності у нього російського громадянства. Цю ж інформацію підхопили та розповсюдили інші інтернет видання, зокрема, ресурс «СтопКор». Внаслідок поширення неправдивої інформації мало місце порушення особистих немайнових прав на повагу до гідності і честі, ділової репутації, оскільки така інформація спотворила та принизила його з боку громадськості та суспільства, ця оцінка перестала бути об`єктивною, порадила сумніви щодо дотримання мною моральних засад та правових норм. Застосовуючи обман, відповідач [PERSON] намагається переконати значну кількість громадян у наявності у позивача російського громадянства, у його «проросійськості», «відданості ідеалам Кремля », наявності підстав та мотивів для «втечі з України», зневазі до Конституції та законів України, порушення позивачем та моєю дружиною антикорупційного законодавства. Така інформація не відповідає дійсності. Позивач є громадянином України, іншого громадянства у нього немає. Він ніде і ніколи не висловлював жодних «проросійських поглядів», як і не заявляв про «відданість ідеалам Кремля ». Дружиною при прийнятті на державну службу подано декларацію, яка розміщена на сайті ІТАЗК. Жодних претензій зі сторони органів, що уповноважені протидіяти корупції, до його дружини не пред`являлось. Похивач та його дружина не притягувались до кримінальної відповідальності за кримінальні правопорушення проти основ національної безпеки. Отже, прив`язка імені позивача до «російського громадянства», відданості ідеалам Кремля »,-порушення законів та Конституції України є образливим та таким, що ганьблять мою честь та гідність, наносять мені моральну шкоду. Висловлювання відповідача [PERSON] , які описані вище, що стосуються Позивача, за формою є твердженнями. Не можна розцінювати ці висловлювання і як критику, бо в них відсутня конструктивна оцінка дій або вчинків, за які Позивач міг бути підданий цій критиці. Наявні лише констатація факту або власне уявлення Відповідача [PERSON] про позивача та його дружину. Поширена Відповідачем [PERSON] інформація, яка не відповідає дійсності, стосується безпосередньо позивача та члена його сім`ї і має безумовним наслідком порушення немайнових прав позивача.Розповсюджена інформація стосовно позивача та члена його сім`ї, яка не відповідає дійсності, висловлена в брутальній, принизливій для Позивача та непристойній формі, порочить його честь, гідність та ділову репутацію. Безумовно, дії Відповідача [PERSON] спрямовані на приниження честі, гідності, престижу та ділової репутації позивача та його дружини, призвели до моральних переживань, стресового стану та погіршення здоров`я позивача. Позивач змушений вислуховувати безпідставні претензії зі сторони керівника навчального закладу, яка, за її твердженням, разом з міністром фінансів України, повірила в інформацію, поширену Відповідачем [PERSON] . Щодо позивача начальником відділу внутрішнього університетського контролю та боротьби з корупцією всупереч Закону України «Про запобігання корупції» ініційоване службове розслідування (копія «Службової записки» від 25.05.2021 додається). Частина викладачів намагаються уникати спілкування зі мною, хоча до моменту публікації Відповідачем відеоролика та негативної інформації у мене з усіма колегами по роботі були хороші стосунки. З порядку денного Вченої ради університету, через два дні після розміщення відеоролика [PERSON] , 27.05.2021 мною було-ініційовано зняття з порядку денного питання щодо мого нагородження, яке вимагало розгляду і підтримки моїх колег з Вченої ради університету, членом якої я також є. Частина моїх друзів та знайомих при зустрічах висловили здивування та розчарування з приводу того, що я маю ніби-то «проросійські погляди», «є відданим ідеалам Кремля » тощо. Через погіршення стану здоров`я внаслідок емоційно-стресового навантаження, причиною якого були протиправні дії Відповідача [PERSON] , позивач змушений був звернутись до лікувальної установи. Як слідує з консультаційного висновку спеціаліста від 11 червня 2021 року, стан його здоров`я погіршився, йому рекомендовано медикаментозне лікування. Після опублікованої інформації позивач зазнає моральних страждань, адже дуже сильно переживає за стан свого здоров`я, який кожної хвилини погіршується та може погіршитися до невиправного стану, протягом всього цього часу. У зв`язку з чим позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує немайнові права позивача на повагу до честі і гідності, а також на недоторканість ділової репутації зазначену вище інформацію, автором якої є відповідач [PERSON] та відповідач Громадська організація «Червона Губер», яка розміщена 25 травня 2021 року на каналі YouTube [INFO] у відеоролику [INFO] а на ресурсі [INFO]; зобов`язати відповідача [PERSON] та відповідач Громадську організацію «Червона Губер» спростувати зазначену недостовірну та таку, що порушує немайнові права позивача на повагу до честі та гідності, а також на недоторканість ділової репутації, інформацію в той же спосіб, в який вона була розміщена 25 травня 2021 року на каналі YouTube [INFO] у відеоролику [INFO] та на ресурсі [INFO]; стягнути з [PERSON] на користь позивача у відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі 220 000,00 гривень, судові витрати. Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. Позивач - доктор філософських наук, професор, член-кореспондент Національної академії педагогічних наук України (а.с.39-52, 83-89, ). Як вчений особисто та у співавторстві з іншими авторами написав понад 100 статей, книг, монографій. У теперішній час обіймає посаду директора Навчально-наукового інституту гуманітарних наук Університету державної фіскальної служби України (а.с. 53-76). З 11 грудня 2020 року позивача призначено членом Науково-консультативної ради Державної податкової служби України (а.с. 77-78, 79-82). Його заслуги перед державою відзначено чисельними нагородами (а.с. 90-95). 25 травня 2021 року відповідач [PERSON] , який є Головою Громадської організації «Червоний Губер» на каналі YouTube [INFO] у відеоролику [INFO] та на ресурсі [INFO] поширив інформацію про позивача та його сім`ю (а.с. 15-25). Позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує немайнові права позивача на повагу до честі і гідності, а також на недоторканість ділової репутації наступну інформацію, автором якої є [PERSON] та Громадська організація «Червона Губер», яка розміщена [INFO] на каналі YouTube [INFO] у відеоролику [INFO] та на ресурсі [INFO], зобов`язати спростувати зазначену недостовірну та таку, що порушує немайнові права позивача на повагу до честі та гідності, а також на недоторканість ділової репутації, інформацію в той же спосіб, в який вона була розміщена [INFO] на каналі YouTube [INFO] у відеоролику [INFO] та на ресурсі [INFO]. Підставою для задоволення позовних вимог позивачем зазначено, що розміщена відповідачами інформація містить фактичні дані, які можуть бути перевірені на предмет їх правдивості, за своєю суттю є інформацією негативного характеру та не відповідає дійсності. На підтвердження позовних вимог надано витяг з реєстру громадських об`єднань (а.с.26); роздруківку з української Вікіпедії сторінки « [PERSON] » (а.с. 27-30); роздруківку з сайту «Стопкор» (а.с. 31-32); копію звернення [PERSON] на адресу в.о. ректора Університету державної фіскальної служби України від 02.06.2021 (а.с.33,34); копію звернення [PERSON] на адресу Президента НАПН України від 02.06.2021 (а.с.25,36); копію службової записки про призначення службового розслідування (а.с.37); копію консультативного висновку спеціаліста (а.с.38). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач [PERSON] скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого позовні вимоги не визнав повністю та зазначив, що 25 травня 2021 року повідомив про факти вчинення корупційних правопорушень в мережі Інтернет за посиланням громадянство РФ та незадекларований маєток зама [PERSON] «Москва сльозам не вірить» /URL: [INFO]. Громадська організація «Червоний Губер», користуючись регулярними каналами повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, 25 червня 2021 року та 29 липня 2021 року здійснили повідомлення про факт пов`язаного з корупцією правопорушення. Отже, відповідач повідомив інформацію про можливі факти корупційних правопорушень через зовні та регулярні канали повідомлення, яка стала їм відома під час здійснення ними громадської діяльності. Тому з 25 травня 2021 року відповідач має статус викривача, тобто з моменту, коли відео з його участю було опубліковано в мережі Інтернет. У разі поширення оспорюваної інформації в Мережі інтернет належним відповідачем є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту. Саме на позивача покладено обов`язок знайти та встановити дані цих осіб, оскільки ця інформація повинна бути відображена в позовній заяві. Задля встановлення автора відповідного інформаційного матеріалу та власника веб-сайту Позивачу необхідно звернутися із запитом до Центру компетенції «Український центр підтримки номерів і адрес» про отримання довідок з відомостями про реєстрантів доменних імен або інформацією про їх встановлення, що дозволяє встановити належних відповідачів. При цьому відомості про особу, яка зареєструвала за собою доменне ім`я ще не є беззаперечним доказом того, що вона є власником веб-сайту. Відповідачі не є авторами спірного інформаційного матеріалу, оскільки відео та публікації не створювалися відповідачами. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що Громадська організація «Червоний Губер» поширювала оскаржене відео в мережі Інтернет та є його автором або власником веб-сайту. Інформація про наукову діяльність позивача на території Російської Федерації міститься у відкритому доступі ще до того, як відео за участю відповідача [PERSON] було опубліковано. Тому висновок, що позивач є «проросійським науковцем» зроблено спираючись на низку публікацій з Інтернет джерел, що містяться у відкритому доступу та не є образливими. Відомості щодо авторства таких публікацій та власників веб-порталів у відповідачів відсутні. На підтвердження доводів про наявність у позивача громадянства Російської Федерації відповідач надає витяг з сайту, заповнивши поля з особистою інформацією позивача можна в цьому переконатися:[INFO]. Інформація про порушення позивачем Правил дорожнього руху міститься у звіті, отриманого з сайту: [INFO]. Відповідач [PERSON] у відео посилається, що джерелом отримання даних про порушення позивачем Правил дорожнього руху є МВС Російської Федерації. Щодо порушення вимог законодавства в частині декларування будинку, в якому мешкає позивач та його сім`я, то Громадська організація «Червоний Губер» є викривачем та не може притягуватися до цивільно-правової відповідальності за повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень. Наведені слова відповідача [PERSON] не є вираженням фактів, а лише вираження оцінки дій із застосуванням алегорії. Доводи позивача, що відповідач стверджує, а не висловлює оціночні судження не відповідають змістовому наповненню оскаржуваного відео. З наданого позивачем висновку неможливо точно встановити причини поганого самопочуття та не вбачається можливим порівняти цей висновок спеціаліст з іншим подібним документом, щоб об`єктивно зрозуміти чи є факт «погіршення здоров`я» позивача реальним та встановити можливі причини такого погіршення, якщо факт погіршення буде встановлено. Позивач є особою, яка займає публічну посаду, а саме, Директора навчально-наукового інституту гуманітарних наук Університету державної фіскальної служби України, а отже він повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, в тому числі у різкій формі, до прискіпливої уваги суспільства та підвищеної зацікавленості до його діяльності та/або особистого життя. Щодо стягнення моральної шкоди позивачем не доведено жодного елементу складу цивільного правопорушення, а тому вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню. На підтвердження відзиву відповідачем надано копію повідомлення про факт пов`язаного з корупцією правопорушення від 25.06.2021; копію повідомлення про факт пов`язаного з корупцією правопорушення від 29.07.2021; копію роздруківки з сайту /URL:[INFO]; копія роздруківки з cайту/URL:[INFO]; копію роздруківки з cайту/URL:[INFO]; копію рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22.01.2019 у справі № 761/15655/18; копію роздруківки з сайту/URL:[INFO];копія звіту по державному номеру А920ХР197, копію роздруківки з офіційного веб-сайту Укрпошти (а.с. 145-146, 147-149, 150-158, 159-160, 161-168, 169, 174-183). Представник відповідача Громадської організації «Червоний Губер» скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого позовні вимоги не визнав повністю з підстав, зазначених у відзиві відповідача [PERSON] . Відповідно до частин 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Як роз`яснено у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Відповідно до Закону України «Про телекомунікації» доменне ім`я - позначення (словесне, цифрове, словесно-цифрове), яке використовується для ідентифікації діяльності юридичних і фізичних осіб в мережі Інтернет, з будь-якою метою. Під час реєстрації доменного імені реєстрант надає контактну інформацію про себе реєстратору, таким чином, ці дані є в розпорядженні реєстратора та адміністратора. Факт реєстрації доменного імені означає делегування прав на нього реєстранту, який використовує відповідне доменне ім`я для позначення сайту, тобто є власником цього сайту. Відповідно належним підтвердженням того, що певна особа є власником сайту, є дані, отримані від адміністратора адресного простору українського сегмента мережі Інтернет у відповідному домені, а також дані, отримані від реєстратора, який на підставі цивільно-правового договору, укладеного з реєстрантом, здійснював реєстрацію відповідного доменного імені. Крім того, у випадку, якщо програмне забезпечення веб-сайту розміщене на договірних засадах на веб-сервері отримувача послуг хостингу, останньому повинна бути відома інформація про такого володільця програмного забезпечення веб-сайту в силу існуючих договірних відносин. Отже, оскільки реєстрант доменного імені має можливість здійснювати налаштування/зміну адресації доменного імені, отримувач послуг хостингу має можливість здійснювати налаштування/зміну адресації веб-сайту таким доменним іменем, вони є відповідальними за створення технологічної можливості функціонування (працездатності) веб-сайту та доступу до нього інших осіб через мережу Інтернет. А володілець облікового запису встановлює порядок та умови використання веб-сайту та є особою, відповідальною за зміст веб-сайту. При цьому першочерговою умовою для можливості адресації веб-сайту відповідним доменним іменем є реєстрація такого доменного імені. Отже, власником веб-сайту є особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого, власником веб-сайту вважається реєстрант доменного імені, яким адресується веб-сайт, та/або отримувач послуг хостингу. Слід зазначити, що згідно із усталеною практикою, реєстрація доменних імен та замовлення послуг хостингу здійснюється в онлайн-режимі. При цьому реєстрант доменного імені та отримувач послуг хостингу під особисту відповідальність зазначає свої дані без їх додаткової перевірки реєстратором та хостинг-провайдером. Згідно із Законом України «Про авторське право і суміжні права» власником веб-сайту є особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу. Власники веб-сайтів та постачальники послуг хостингу, крім фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, зобов`язані розміщувати у вільному доступі на власних веб¬сайтах та (або) в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) таку достовірну інформацію про себе: а) повне ім`я або найменування власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу; б) повну адресу місця проживання або місцезнаходження власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу; в) контактну інформацію власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу, у тому числі адресу електронної пошти, номер телефону, за якими з ними можливо оперативно зв`язатися. Фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання, розміщують у вільному доступі на веб-сайтах, власниками яких вони є, або в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) контактну інформацію власника веб-сайту, передбачену пунктом (ч. 11 ст. 52-1 Закону України «Про авторське право і суміжні права»). Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейський суд з прав людини» є джерелом права в Україні, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження. Отже, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. У силу статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс , Гудвіна, Прагер і Обершлік ) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Межі припустимої критики за певних обставин можуть бути ширшими, коли йдеться про державного службовця, що виконує або виконував свої повноваження, ніж коли йдеться про фізичних осіб, проте не можна стверджувати, що державні службовці свідомо піддають ретельному обстеженню кожне своє слово чи дію в тій самій мірі, як це роблять політики, і, отже, до них повинні застосовуватись ті самі механізми, що й до останніх, коли йдеться про критику їх діяльності. Державні службовці повинні користуватися громадською довірою в умовах, позбавлених надзвичайного занепокоєння, що зробить вдалим виконання ними своїх завдань. Отже, може постати необхідність у їх захисті від образливих словесних нападок під час виконання ними своїх обов`язків (Janowski, п. 33, and Nikula v. Finland, no. 31611/96, п. 48, ECHR 2002-11). Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Судом встановлено, що позивач обіймає посаду директора Навчально-наукового інституту гуманітарних наук Університету державної фіскальної служби України, а тому відповідно межа допустимої критики та обсяги поширення інформації щодо нього є значно ширшими, ніж щодо непублічної особи, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у житті суспільства та його дії становлять підвищений суспільний інтерес. Позивач як публічна особа мав би усвідомити, що він самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватись у формі, яка не є обов`язково приємною для позивача, навіть шокуючою; він мав бути готовий до того, що критика на його адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для позивача. Із аналізу всього змісту поширеної відповідачами інформації вбачається, що відповідач висловлював свою думку стосовно діяльності відповідача, використовуючи провокативну риторику та інші характерні для оціночних суджень мовно-стилістичні засоби. Виокремлений вислів без врахування семантики загального контексту поширеної відповідачем інформації тягне спотворення всього тексту, в якому відповідачем викладена власна думка, бачення, переконання та критична оцінка зазначеним подіям та діям позивача в сукупності, про що ним зазначено у відзиві з посиланням на аналітичний матеріал, який доступний в мережі Інтернет. Виокремлення із загального спірного тексту указаних висловів призводить до викривлення думки відповідачем та є втручанням у його право на свободу вираження поглядів у спосіб, що не є необхідним у демократичному суспільстві. Тому поширену відповідачами інформацію щодо позивача слід розцінювати лише як критику його дій, тобто, спірні вислови є оціночним судженням, а не фактичним твердженням, які підлягають доведенню під час судового розгляду. Отже, судом встановлена відсутність порушення відповідачами особистих немайнових прав позивача, або таких, що перешкоджають позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, що є підставою для відмови у позові. Відповідач [PERSON] також стверджує, що Громадська організація «Червоний Губер» є викривачем та не може притягуватися до цивільно-правової відповідальності за повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень. При цьому зазначає, що висновок, про те що позивач є «проросійським науковцем» зроблено спираючись на низку публікацій з Інтернет джерел, що містяться у відкритому доступу, а джерелом отримання даних про порушення позивачем Правил дорожнього руху є МВС Російської Федерації. Відповідно до абз. 20 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання корупції» (станом на 25 травня 2021 року в редакції від 23.04.2021) викривач-фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання. Права викривача виникають з моменту повідомлення інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону(ч.1 ст.53-3 цього Закону). Викривач самостійно визначає, які канали використовувати для повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, а саме: внутрішні, регулярні або зовнішні канали (ст.53-2 Закону). Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 53-8 Закону викривач не несе юридичної відповідальності за повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, поширення зазначеної у повідомленні інформації, незважаючи на можливе порушення таким повідомленням своїх службових, цивільних, трудових чи інших обов`язків або зобов`язань. Викривач звільняється від цивільно-правової відповідальності за майнову та/або моральну шкоду, завдану внаслідок здійснення повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, крім випадку здійснення завідомо неправдивого повідомлення. У разі неумисного повідомлення викривачем недостовірної інформації вона підлягає спростуванню у порядку, визначеному Цивільним кодексом України. В той же час, такий імунітет не є абсолютним та має певні обмеження. Обов`язковими умовами для його застосування є: причинно-наслідковий зв?язок між негативними заходами впливу та повідомленням викривача; повідомлення має стосуватися порушення вимог саме закону «Про запобігання корупції»; застосування до викривача негативних заходів впливу. Так, про наявність причинно-наслідкового зв`язку можуть свідчити, зокрема, певна послідовність подій. Спочатку особа повідомляє про факт корупції, а вже потім до неї застосовуються негативні наслідки. Ці події дуже часто наближені між собою у часі. Крім того, після повідомлення про корупційне правопорушення викривач може отримувати різного роду погрози. При цьому важливо, щоб у минулому, до моменту повідомлення викривачем про корупційне діяння, до нього не було жодних претензій як до працівника. У свою чергу, перелік негативних заходів впливу на працівника не є вичерпним. Позбавлення або обмеження певного права викривача порівняно з іншими працівниками уже може вважатися негативним для нього наслідком. Наприклад, це може бути відмова в наданні відпустки в іншому місяці, ніж передбачено графіком, у той час як іншим працівникам це дозволялося. Відповідач [PERSON] не є викривачем, оскільки повідомлена ним інформація стала йому відома не у зв`язку з трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням служби чи навчання або участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання, а із загальнодоступних джерел (реєстрів, баз даних, сайтів, засобів масової інформації). З урахуванням викладеного, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , Громадської організації «Червоний Губер» про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію відмовити. Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] моральної шкоди у розмірі 220 000,00 гривень. При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ст. 1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування. Стаття 23 ЦК України передбачає підстави моральної шкоди. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди. У пункті 3 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" указується, зокрема, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні відносин з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків. Звідси, потерпілий вважається зазнавшим моральну шкоду, якщо він перетерпів душевні страждання у виді негативних змін душевно-психологічного функціонування організму чи фізичні страждання у виді негативних змін біологічного функціонування організму. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 цієї постанови обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відповідно до п.7 зазначеної постанови заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Враховуючи роз`яснення, що містяться у п.9 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з характеру й обсягу фізичних, душевних і психічних страждань, що випробував позивач. Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації, тому вони задоволенню не підлягають. За встановлених обставин суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

Outcome: dismissed