Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

У грудні 2021 року позивач Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 162 529 грн. 12 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що постановою Печерського районного суду м. Києва від 25.10.2016 у справі №757/46671/16-а адміністративний позов [PERSON] задоволено частково: визнано протиправними дії Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови [PERSON] у проведенні перерахунку пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» на підставі довідки Генеральної прокуратури України № 18-230зп від 25.02.2016 та зобов`язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок пенсії без обмежень її максимального розміру за вислугу років [PERSON] на підставі довідки Генеральної прокуратури України № 18-230зп від 25.02.2016 про заробітну плату, з урахуванням нових розмірів заробітної плати станом на день звернення за перерахунком за відповідною посадою, з 16.05.2016 року. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2017 року постанову Печерського районного суду м. Києва від 25.10.2016 скасовано в частині зобов`язання Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату [PERSON] пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратури» без обмеження її максимального розміру та у задоволені позовних вимог в цій частині відмовлено. Розпорядженням Центрального управління Пенсійного фонду України у м. Києві від 21.07.2017 № 178616 виконано постанову Печерського районного суду м. Києва від 25.10.2016 та здійснено перерахунок пенсії [PERSON] з 16.05.2016. Внаслідок вказаних змін виникла переплата пенсійної виплати за період з 16.05.2016 року по 31.08.2017 року у розмірі 162 529 грн. 12 коп. Управлінням було надіслано відповідачу листи з пропозицією добровільного внесення надміру сплачених коштів, однак листи відповідачем були проігноровані та грошові кошти повернуті відповідачем не були. Тому, позивач просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно отримані кошти у розмірі 162 529 грн. 12 коп. на підставі положень ст. 1212 ЦК України. Ухвалою суду від 24 грудня 2021 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, копії якої направлені учасникам справи (а.с. 44). Повідомленням\~\~суду від 29 грудня 2021 року учасників справи повідомлено про розгляд справи за правилами позовного (спрощеного) провадження, яким одночасно\~ роз`яснено їх процесуальні права на подання відповідних заяв по суті справи у встановлені строки (а.с. 45). 21 червня 2022 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого питання набуття ним без достатньої правової підстави грошових коштів, які є пенсійною виплатою, та яка проведена позивачем добровільно, за відсутності рахункової помилки та недобросовісності з його боку, за якою визначені грошові кошти поверненню не підлягають (а.с. 47-53). Ухвалою суду від 27 вересня 2022 року у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про розгляд справи у порядку спрощеного судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відмовлено (а.с. 54). Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого. У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016року №1402-VIII\~«Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Відповідно до статті 17 Закону України 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі\~Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі\~ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви №29458/04 та №29465/04). Судова юрисдикція\~це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства\~цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція\~це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. За загальним правилом, передбаченим у пунктах 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову до суду та розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин. Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. Відповідно до статті 2 КАС України (у редакції, чинній на час подання позову до суду та розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій)\~завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Адміністративна справа\~це\~переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий\~спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 частини першої статті 3 КАС України у зазначеній редакції). Згідно з\~частиною другою статті 4, пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України (у вказаній редакції) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України). З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, у разі коли один з його учасників\~суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їхні права, свободи чи інтереси в межах таких відносин. Згідно з частиною першою статті 2 КАС України (у вказаній редакції) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. У поданій до суду позовній заяві\~Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві просить стягнути з [PERSON] на свою користь безпідставно отримані кошти у розмірі 162\~529,12 грн. Як підставу стягнення зазначало скасування Київським апеляційним адміністративним судом від 16.03.2017 року постанови Печерського районного суду м. Києва від 25.10.2016 в частині зобов`язання Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату [PERSON] пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратури» без обмеження її максимального розміру (а.с. 18-19), на виконання якої було перераховані кошти відповідачу. Поворот виконання рішення\~це процесуальна форма захисту прав боржника. Воно можливе лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть\~у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року №3-рп/2011 поворот виконання рішення\~це процесуальна гарантія захисту прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав. Відповідно до положень ст. 265 КАС України (в редакції до 15 грудня 2017 року, тобто на час виникнення правовідносин щодо стягнення безпідставно виплаченої суми пенсії з позивача) передбачався порядок здійснення повороту виконання рішення суду. Відповідно до вказаної норми питання про\~ поворот\~виконання судового рішення вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши судове рішення (визнавши його нечинним або таким, що втратило законну силу), він закриває провадження у справі, залишає позовну заяву без розгляду або відмовляє у задоволенні адміністративного позову чи задовольняє позовні вимоги у меншому розмірі. У випадках, встановлених частиною першою цієї статті, суд, ухвалюючи нове судове рішення, повинен зобов`язати позивача повернути відповідачеві безпідставно стягнене з нього за скасованим судовим рішенням або визначити інший спосіб і порядок здійснення\~ повороту виконання. Якщо питання про\~ поворот\~виконання судового рішення не було вирішене судом апеляційної чи касаційної інстанції, заява відповідача про\~ поворот\~виконання розглядається адміністративним судом, у якому знаходиться справа. Заяву про\~ поворот\~виконання може бути подано протягом одного року з дня виникнення підстав для\~ повороту виконання. За подання заяви про\~ поворот\~виконання судовий збір не сплачується. Суд розглядає заяву про\~ поворот\~виконання у судовому засіданні з повідомленням осіб, які беруть участь у справі, і постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено у загальному порядку. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду. Після 15 грудня 2017 року питання повороту виконання судового рішення в адміністративній справи регулюється ст. 380 КАС України (в редакції після 15 грудня 2017 року). Відповідно до положень ст. 380 КАС України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо при новому розгляді справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Суд вирішує питання про поворот виконання, якщо за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони. До заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним виконавцем. За подання заяви про поворот виконання судовий збір не сплачується. Якщо питання про поворот виконання судового рішення не було вирішене згідно із частинами першою - третьою цієї статті, заява відповідача про поворот виконання розглядається адміністративним судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Заява про поворот виконання може бути подана протягом одного року з дня ухвалення відповідного рішення суду апеляційної чи касаційної інстанції або з дня ухвалення рішення при новому розгляді справи за результатами перегляду рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Суд розглядає заяву про поворот виконання, подану відповідно до частин сьомої та восьмої цієї статті, у двадцятиденний строк з дня надходження заяви у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду. Отже, чинним процесуальним законодавством передбачена можливість здійснити поворот виконання рішення, за яким проведено стягнення пенсії позивачу в примусовому порядку, та яке згодом скасовано в частині без обмеження її максимального розміру. Поворот виконання рішення, якщо цього вимагає відповідач, можливий у будь-якому випадку, незалежно від того, в якому порядку (апеляційному, касаційному чи за нововиявленими обставинами) скасовано судове рішення. Звертаючись з вказаним позовом до суду позивач посилається на положення ст. 1212 ЦК України щодо набуття пенсії без достатньої правової підстави. Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Разом з цим відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом. Проте, у даному випадку пенсія була виплачена позивача на підставі судового рішення, ухваленого в порядку адміністративного судочинства, яке згодом було скасоване. Поворот виконання рішення\~ це процесуальна гарантія захисту майнових прав учасників справи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Тому суди на забезпечення такої гарантії відновлення прав учасників процесу, як поворот виконання рішення мають задовольняти відповідні заяви та повертати відповідачеві стягнуті кошти за скасованим судовим рішенням, у разі відсутності обмежень, установлених законом. Кондикційний позов (позов про повернення безпідставно набутого майна) урегульовано нормами матеріального права, а поворот виконання рішення\~процесуального права. За змістом кондикційний позов та поворот виконання рішення схожі, проте не перетинаються та регулюються різними нормами права. Тлумачення статті 1215 ЦК України свідчить, що вона є нормою матеріального права, а тому не може бути застосована у випадку розгляду питання про поворот виконання рішення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 569/15646/16-ц та схожий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі №336/9595/14. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів, оскільки позивачем не правильно обраний спосіб захисту, не дотримані положення ст. 380 КАС України щодо можливості скористатись своїм правом на подання до суду заяви про поворот виконання судового рішення. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~\~судові витрати позивачу не відшкодовується. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed