Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-25 00:00:00

29 квітня 2021 року акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення з них боргу спадкодавця. В обґрунтування позову зазначало, що 14 квітня 2011 року [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АК КБ «Приватбанк», далі - Банк) для отримання банківських послуг, в зв`язку з чим підписав заяву № б/н згідно якої оформив кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши йому можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. В той же час [INFO] позичальник [PERSON] помер, а спадкоємцями після його смерті є відповідачі, які успадкували і його кредитний борг в сумі 10608 грн 36 коп, тому, виходячи з положень ст.ст. 1281, 1282 ЦК України, зобов`язані повернути його. Оскільки вони добровільно цього не вчинили, тому вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідачів цей борг та судові витрати. 14 вересня 2021 року до суд від відповідачів надійшов відзив, відправлений напередодні поштою, в якому вони просили повністю відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач пропустив строк пред`явлення вимог до боржника, визначений положеннями ст. 1281 ЦК України, зокрема позивачу стало відомо про смерть боржника 06 березня 2020 року, оскільки саме з цього числа було направлено вимога до нотаріальної контори, але вимогу до відповідачів було заявлено 19 січня 2021 року, хоча повна повинна була бути пред`явлена на протязі шести місяців, тобто до 06 вересня 2020 року. Крім того вказували, що позивачем не було підтверджено належними та допустимими доказами укладення кредитного договору, оскільки надані позивачем умови та правила надання банківських послуг разом з тарифами обслуговування банківських карт не підтверджують, що вони були такими ж як і при підписання [PERSON] анкети-заяви при отриманні кредиту в 2011 році, адже вони постійно змінюються Банком і достовірно не підтверджено, що вони мали такий же зміст на той час. Також вказували, що заборгованість не була підтверджена документами, які б відповідали встановленому законодавством порядку оформлення, зокрема Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та Положенню про організацію операційної діяльності в банках України № 254 від 18 червня 2003 року. 05 жовтня 2021 року позивач подав суду відповідь на відзив, підтвердивши в ній правомірність своїх позовних вимог, в тому числі в порядку спадкування до спадкоємці [PERSON] . Зазначив, що оскільки лист-претензія була направлена відповідачам 19 січня 2021 року, а свідоцтва про спадщину вони отримали 13 липня 2020 року, про що позивач дізнався 23 вересня 2021 року з інформаційної довідкі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тому строк пред`явлення вимог до спадкоємців за ст. 1281 ЦК України не пропущений. 08 жовтня 2021 року відповідачі подали суду заперечення, в якому наполягали на відсутності правових підстав для пред`явлення до них позовних вимог через те, що не було належним чином укладення договору кредиту. Проте заперечення не було належним чином оформлено - не підписано, тому суд не приймає його до уваги. 02 листопада 2021 року позивачем було подано додаткове пояснення, в якому він наполягав на наявності правових підстав та підтверджених доказами кредитних відносин, а також боргу, який виник внаслідок його невиконання та обов`язку відповідачів його погасити. В судове засідання представник позивача не з`явився, про його час та місце був повідомлені належним чином. Відповідно до заяви, доданої до позову представник позивача просив розглянути справу без його участі, а позов задовольнити. Відповідачі та їх представник до судового не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову виходячи з наступних підстав. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК). Відповідно до 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (статті 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку Банк). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). З матеріалів справи вбачається, що 14 квітня 2011 року [PERSON] підписав в Банку анкету-заяву № б/н, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У вказаній заяві-анкеті він підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами банку", складають між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Згідно з укладеним таким чином договором відповідач отримав кредит та кредитну картку, на час оформлення якої за користування кредитом повинен був сплачувати відсотки на залишок заборгованості та повертати кошти щомісячними платежами. Із роздруківки руху коштів по картковому рахунку [PERSON] вбачається, що він активно користувався коштами, тому слід зробити висновок, що він визнав всі умови договору кредиту. В той же [INFO] позичальник [PERSON] помер. Відповідно до позовних вимог зобов`язання за кредитним договором він належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на дату його смерті заборгованість перед позивачем за кредитним договором становить 10608грн. 36 коп. Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Цивільний кодекс України вирізняє п`ять черг спадкування за законом, які виписані у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Положення ст.ст. 1268 - 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття на протязі шести місяців із часу відкриття спадщини (час смерті спадкодавця) або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відповідно до отриманої на запит суду спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Сапегою О.П., спадщину після його смерті прийняли дружина [PERSON] та [PERSON] , які проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та вчасно, в передбачений законом строк, подали нотаріусу заяви про прийняття спадщини. В той же час, [PERSON] до закінчення шестимісячного строку, визначеного ст. 1270 ЦК України подала нотаріусу заяву про відмову від спадщини на користь дочки спадкодавця - [PERSON] . Таким чином в розумінні цим положень Закону відповідачка [PERSON] , відмовившись від спадщини, відмовилася не тільки від частки в спадковому майні, а й від боргів та зобов`язань спадкоємця, тому пред`явлення до неї позовних вимог за положеннями ст. 1281 та ст. 1282 ЦК України є необгрунтованим. Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статтях 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). За змістом ст. 1218, ч. 3 ст. 1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки зі смертю боржника зобов`язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України кредитор вправі заявити вимоги до спадкоємців. Так, згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право, а не є строком позовної давності. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-33цс15 від 8 квітня 2015 року. При цьому обов`язковою умовою пред`явлення позову до спадкоємця є письмова вимога кредитора до спадкоємця про виконання обов`язку спадкодавця і лише в разі відмови, банк має право на задоволення вимог про стягнення заборгованості. Відповідно до наданого Банком знімку екрану Єдиної клієнтської бази цього банку, доданої до відповіді на відзив, інформація про смерть позичальника Банку стала відома ще 21 березня 2019 року. 06 березня 2020 року Банк було складено претензія кредитора до спадкоємців [PERSON] , адресована до Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області, відправлена 14 квітня того ж року. В подальшому, Банком була отримана відповідь з цієї нотаріальної контори від 22 квітня 2020 року про те, що для отримання довідки зі спадкового реєстру необхідно сплатити 51 грн визначеного державного тарифу. Даних про повторне звернення до нотаріальної контори зі сплатою вказаної суми суду не представлено. Також, 19 червня 2020 року в Банку був сформований лист-претензія до спадкоємиці боржника - [PERSON] з вимогою сплати боргу спадкодавця у сумі 10608 грн 36 коп. Проте відправлений він були тільки 19 січня 2021 року. Між тим, відповідно до спадкової справи [PERSON] , 13 липня 2020 року його спадкоємиця [PERSON] отримала два свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площами 7,7700 га та 5,5700 га. З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку, що кредитор не пред`явив вимоги до спадкоємиці, яка прийняла спадщину у строки, встановлені ст. 1281 ЦК України, що згідно з частиною четвертою цієї норми позбавляє його права вимоги до неї. Відповідно до ч. 2 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. При цьому, згідно ч. 3 цієї ж статті якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Як зазначено вище і було встановлено за матеріалами справи Банку було відомо про відкриття спадщини ще 21 березня 2019 року, а претензію до спадкоємиці він направив тільки 19 січня 2021 року, тобто за спливом майже двох років від дня смерті боржника та більше шести місяців від отримання спадкоємцем свідоцтв про спадщину. Посилання позивача на те, що строк, визначений ст. 1281 ЦК УЦ України не був пропущений, оскільки про оформлення свідоцтв про право на спадщину йому стало відомо 23 вересня 2021 року із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно суд не може прийняти як обґрунтовані, оскільки така довідка була отримана вже під час розгляду справи по суті, а про час відкриття спадщини позивачу було відомо за минуванням декількох днів після смерті боржника, але претензію до спадкоємця пред`явлено тільки у термін, зазначений в попередньому абзаці. Той факт, що відповідачка прийняла спадщину після смерті позичальника є підставою для безумовного та автоматичного її обов`язку погасити матеріальні зобов`язання спадкодавця, оскільки відповідно до положень ст.ст. 1281, 1282 ЦК України цей обов`язок має обмеження у строках пред`явлення вимог кредиторів. Однак Банк не виконав цього, то і підстав для задоволення його позовних вимог немає. Так як сторони не з`явилися до судового засідання, то суд, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, вважає можливим призначити окреме судове засідання з розгляду питання щодо розподілу судових витрат. За викладеного,

Outcome: dismissed