Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

I.Стислий виклад позиції позивача та відповідача. Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Кам`янська міська рада в особі відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У своєму позові позивач просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщення, квартирою [ADDRESS] . В обґрунтуванні позову позивач зазначив, що на праві приватної власності йому належить квартира [ADDRESS] . В квартирі значаться зареєстрованими [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . [PERSON] не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, про що складено акт про не проживання. Відповідач не проживає в квартирі та не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере, не веде спільне господарство, особистих речей в квартирі не має, квартирою не цікавиться. На даний час відповідач має постійне місце проживання за іншою адресою, а саме: [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований в квартирі він не має змоги оформити житлову субсидію. Реєстрація місця проживання відповідача у його квартирі перешкоджає йому реалізувати своє право власності у повній мірі. Вважає, що [PERSON] втратив право користування квартирою [ADDRESS] , у зв`язку з тривалою понад один рік без поважної причини відсутності за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири, чим створює йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядженням своїм майном. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просить суд вселити його в квартиру [ADDRESS] , зобов`язавши відповідача не чинити йому перешкод у користуванні житловою площею квартири та передати йому ключі від вхідних дверей квартири. У своєму зустрічному позові [PERSON] посилається на те, що він є рідним сином відповідачу [PERSON] , який квартиру [ADDRESS] отримав на підставі договору дарування квартири. У 2018 році відповідач почав зловживати спиртними напоями та став чинити сварки між ними, оскільки він подорослішав він був постійно незадоволений його поведінкою. Постійно звинувачував у всіх його бідах, і кожного разу, коли у них виникла сварка постійно його виганяв із квартири. Одного разу він вимушений був покинути квартиру та піти до свого друга, повернувшись додому він виявив, що замки на вхідних дверях батько замінив, а йому ключів не дав, чим створив для нього перешкоди в користуванні належним йому житловим приміщенням. Зателефонувавши до батька він повідомив йому, що не збирається впускати його до квартири жити, а у ній будуть проживати квартиронаймачі, оскільки відповідач сам має інше житло. На даний час він постійного житла не має. Через те, що батько вигнав із квартири, він не має іншого житла, постійно вимушений шукати собі місце проживання, проживає у матері, у друзів, іноді у знайомих. Своїм єдиним можливим місцем проживання вважає місце своєї реєстрації, а саме квартиру [ADDRESS] , однак відповідач чинить йому перешкоди в користуванні квартирою. Відповідач, заселивши у квартиру інших людей, не надає можливості у ній проживати власному сину. Вважає, що він має право на рівних правах з відповідачем [PERSON] користуватися житловою площею квартири [ADDRESS] , так як відповідач добровільно його до квартири не пускає, а тому він просить суд зобов`язати його усунути перешкоди у користуванні житлом та вселити його до квартири. II. Заяви, клопотання позивача, відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали, надали відповідь на відзив та просили суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщення, квартирою [ADDRESS] . В задоволенні зустрічного позову просив суд відмовити. В судовому засіданні представника відповідача [PERSON] заперечувала щодо задоволення позову, просила суд відмовити та надала відзив на позов. Зустрічні позовні вимоги представник відповідача просила суд задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. У своєму відзиві відповідач посилався на те, що він не має свого власного житла, а позивач - його батько вигнав його із власної квартири, примусово не дає користуватися житловою площею. Він вимушений постійно шукати собі місце проживання. Вважає, що позивач навмисно чинить перешкоди відповідачу у користуванні квартирою. III. Процесуальні дії по справі. 24 лютого 2021 року ухвалою суду відкрито провадження по справі та призначено дату судового засідання. 01 липня 2021 року ухвалою суду прийнятий зустрічний позов. 10 серпня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначений судовий розгляд. IV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири, посвідченого 27 травня 2002 року державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Алексою Л.М. за реєстровим номером № 3-620, що також вбачається з технічного паспорту на квартиру. Відповідно до довідки № 001072311 про склад сім`ї виданої ТОВ «Абонент ХХІ» від 17 лютого 2021 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] , [INFO] є сином позивача [PERSON] , що відповідно до свідоцтва про народження, яке видане повторно 08 червня 2021 року Заводським районним у місті Камянське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), актовий запис № 142. Як вбачається з довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії № 115561 відповідач [PERSON] є інвалідом третьої групи з 01 квітня 2021 року. Згідно довідки Дніпровського державного технічного університету від 11 червня 2021 року № 77, яка видана деканом факультету [PERSON] та диспетчером факультету [PERSON] , [PERSON] дійсно є студентом факультету менеджменту, економіки, соціології і філософії 1 курсу групи МЕН-20-1дм денної форми навчання для здобуття ступеню магістра, термін навчання з 18 вересня 2020 року по 31 грудня 2021 року. Згідно до акту про не проживання від 05 лютого 2021 року, який складений представниками Комунального підприємства Камянської міської ради «Добробут», відповідач [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з 2018 року по теперішній час. Окрім цього, як вбачається з талону-повідомлення Єдиного обліку № 11532 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію [PERSON] звернувся до Кам`янського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області, про те, що 01 червня 2021 року о 20.15 за адресою: [ADDRESS] , не може потрапити у свою квартиру, так як батько [PERSON] змінив замки на вхідних дверях. По прибуттю на місце події наряду поліції за вказаною адресою встановлено, що за адресою батько [PERSON] змінив замки та не впускає сина додому. На місці було проведено бесіду та зареєстровано вказану подію в рамках ЄО. Як вбачається з довідки про результати розгляду звернення [PERSON] зареєстрованого до ЖЄОКмРУП за № 9682 від 13 травня 2021 року, в травні 2021 року до ЧЧ Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла заява [PERSON] про те, що його батько [PERSON] на протязі трьох тижнів не впускає його до квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно листа від 08 липня 2021 року № 94/10745 начальника Камянського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області Сергія Лукашова вбачається, що відповідно даних Інформаційного порталу Національної поліції України відомості щодо звернення [PERSON] в період часу з 2018 року по 2020 рік з приводу чинення йому перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] відсутні. Ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин, до яких застосовуються положення Житлового кодексу та Цивільного кодексу України. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Суд, вислухавши позивача, представників сторін, свідків, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, з наступних підстав. Відповідно до ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»). Відповідно до п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ст. 405 ЦК передбачено, що власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз`яснено п. 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, та урахуванням того, що відповідач не проживає в квартирі позивача з 2018 року без поважних причин, що позбавляє власника квартири вільно володіти своїм майном, а тому вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування власністю, підлягають задоволенню. Щодо позову [PERSON] до [PERSON] , про вселення до житлового приміщення суд зазначає наступне. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України). Пунктом 1 частини другої та частиною четвертою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно із частинами другою та третьою статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вимог ст. 156 Житлового кодексу України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Статтею 162 ЖК України встановлено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу користування житловим приміщенням між повнолітнім сином та батьком, якому належить на праві особистої приватної власності квартира, а син на даний час перестав користуватися житлом з 2018 року, тому вселення позивача по справі за зустрічним позовом, з яким склалися неприязні стосунки із батьком, будуть порушені права позивача - власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Окрім цього, як встановлено в судовому засіданні позивач за зустрічним позовом будь-яких доказів того, що він з часу залишення квартири [ADDRESS] з 2018 року звертався до відповідних органів із заявами про вчинення позивачем перешкод у користуванні вказаним житлом суду не надав та лише надав відомості про вчинення йому перешкод у користуванні квартирою лише після звернення позивача із позовом до суду, що ставить під сумнів вчинення відповідних дій щодо користуванні житлом [PERSON] . Ст.ст.76, 80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Ст.81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Будь-яких інших доказів того, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] вчиняв перешкоди позивачу [PERSON] позивач суду не надав, у зв`язку із чим вимоги позивача про вселення його до житлового приміщення та зобов`язання відповідача не чинити йому перешкод у користуванні житловою площею квартири, передати йому ключі від вхідних дверей квартири не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). VI. Розподіл судових витрат. У зв`язку із задоволенням позовних вимог, на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути сплачений позивачем судовий збір у розмірі 908,00 грн. з відповідача, що документально підтверджено. Враховуючи викладене та

Outcome: approved