Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

Позивач за первісним позовом звернулась до суду із позовною заявою про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням посилаючись на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Право власності набуто за Договором купівлі-продажу квартири від 11.08.2017 року, реєстровано в реєстрі речового права 11.08.2017 року. На даний час в квартирі зареєстровані [PERSON] , який є сином колишнього власника, та його малолітня донька [PERSON] . Дані особи не є членами її родини, у зв`язку з чим звернулась до суду. Позивач за зустрічним позовом звернулась до суду із позовною заявою про скасування рішення державного реєстратора, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності посилаючись на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу від 27.06.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Бондаренко Г.О., зареєстрованого в реєстрі за № 8-1790. 15.06.2006 року вона отримала дублікат Договору. 19.06.2014 року вона уклала з ТОВ «Каса народної допомоги» Кредитний договір № 1906003/000-КФІ/14, згідно якого отримала грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн., строком повернення до 19.06.2015 року, зі сплатою процентів у розмірі 48 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язання 19.06.2014 року укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кисельовою Н.В., зареєстрований за № 805, за умовами якого нею передано в іпотеку спірну квартиру. В рамках Договору іпотеки нею оформлено та видано іпотекодержателю заставну серії АА № 000290 від 19.06.2014 року. 19.11.2015 року між нею та іпотекодержатем укладено Договір про внесення змін та доповнень № 1 до Договору іпотеки, за умовами якого строк зобов`язання продовжено до 19.06.2016 року, та анульовано заставну серії АА № 000290 від 19.06.2014 року, та видано заставну серії АА № 000427 від 19.11.2015 року. Згідно квитанцій нею сплачено на виконання умов кредитного договору 131 910,00 грн. 19.05.2017 року, поки вона була відсутня, спірною квартирою незаконно заволоділи невідомі особи, у зв`язку з чим вона звернулась із відповідною заявою до правоохоронних органів. В подальшому їй стало відомо, що 02.03.2017 року між ТОВ «Каса народна допомога» та [PERSON] було укладено Договір № 1906003/000-КФ1/14/КЗ купівлі-продажу заставної, 26.04.2017 року видано Свідоцтво, посвідчене приватним нотаріусом КМНО Гембарською С.І., зареєстроване в реєстрі за № 217. В свідоцтві вказано, що їй (позивачу) 06.03.2017 року вручено вимогу про сплату протягом 30 днів грошових коштів у розмірі 104 671,97 грн. Однак, вказаної вимоги вона не отримувала, що підтверджується відсутність відміток. 04.05.2017 року [PERSON] оформив на себе право власності на спірну квартиру. Реєстрацію права власності здійснено державним реєстратором КП «Київжитлоспецексплуатація» Рисак О.О. за № 35039685 на підставі наступних документів: Договір іпотеки від 19.06.2014 року, Договір про внесення змін до доповнень № 1 до Договору іпотеки, Договір купівлі-продажу заставної від 02.03.2017 року, Заставна від 19.11.2015 року, Свідоцтво № 217 від 26.04.2017 року, Застереження № 81 від 03.03.2017 року. 11.08.2017 року право власності на спірну квартиру перейшло до [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 11.08.2017 року. Однак, вважає, що [PERSON] не мав правових підстав для набуття права власності на спірну квартиру, не був її законним власником оскільки вимоги про усунення порушень вона не отримувала. Окрім того, державним реєстратором не було враховано, що в квартирі були зареєстровані та проживали чотири особи, одна з яких є малолітньою особою, що передбачає отримання згоди відповідної служби у справах дітей, якої не було. Згоди на набуття права власності [PERSON] на спірну квартиру вона (позивач) не давала. Оскільки набування права власності [PERSON] є незаконним, [PERSON] набула право власності неправомірно. Позивач за первісним позовом до суду не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи сповіщалась згідно норм процесуального законодавства. Від адвоката Буракова І.О. надійшло клопотання про розгляд справи без його участі та задоволення позову [PERSON] , та відмову у задоволенні зустрічного позову. Оскільки, повноваження адвоката Козаєвої Л.Г. припинили свою дію, належних документів про наявність повноважень у адвоката Буракова І.О. не надано, дана заява до уваги не приймається. Проте, з урахуванням того, що справа перебуває на завершальній стадії, перейдено до судових дебатів, суд вважає за можливе прийняти рішення без присутності позивача. Позивач за зустрічним позовом до суду не з`явилась, просила здійснювати розгляд без її присутності, в задоволенні первісного позову просила відмовити, зустрічний позов задовольнити. [PERSON] суду не з`явився, просив здійснювати розгляд без його присутності, в задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити. Представник [PERSON] та [PERSON] суду не з`явився, просив здійснювати розгляд без його присутності, в задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити. [PERSON] до суду не з`явився, про день, час та місце розгляду справи сповіщався згідно норм процесуального законодавства. Державний реєстратор КП «Київжитлоспецексплуатація» Рисак О.О. до суду не з`явився, про день, час та місце розгляду справи сповіщався згідно норм процесуального законодавства. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації до суду не з`явився, просив здійснювати розгляд справи без його присутності та прийняти рішення з урахуванням інтересів малолітньої дитини. Представник ТОВ «Каса народної допомоги» просив здійснювати розгляд справи без його присутності на підставі наявних документів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Даний позов зареєстровано в Дніпровському районному суді м. Києва 06.02.2018 року. 06.02.2018 року проведено автоматизований розподіл судової справи між суддями, визначено головуючого суддю - Астахова О.О. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.02.2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. Ухвалою від 10.05.2018 року прийнято зустрічний позов. 01.08.2018 року зареєстровано відзив на позовну заяву від КП «Київжитлоспецексплуатація». Ухвалою від 29.11.2018 року провадження у справі в частині вимог до [PERSON] закрито. 17.01.2019 року подано позивачем за основним позовом заперечення проти зустрічного позову та від [PERSON] відповідь на відзив. Ухвалою суду від 17.01.2019 року за клопотанням представника [PERSON] призначено судову почеркознавчу експертизу, провадження у справі зупинено. Ухвалою від 15.04.2019 року провадження у справі відновлено. 30.08.2019 року постановлено ухвалу про поновлення провадження. 18.10.2019 року матеріали справи направлено до експертної установи для проведення експертизи. 16.01.2020 року матеріали справи повернуто до суду із повідомленням про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи. 20.01.2020 року провадження у справі поновлено. 20.05.2020 року винесено розпорядження про призначення проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку із припиненням повноважень судді Астахової О.О. 20.05.2020 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, визначеного головуючого суддю - Чех Н.А. Ухвалою від 13.09.2021 року позовні вимоги до [PERSON] за первісним позовом залишено без розгляду. 13.09.2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. В суді встановлено, що 27.06.1997 року за Договором купівлі-продажу квартири [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчено державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Бондаренко Г.О., зареєстровано в реєстрі за № 8-1790. Право власності [PERSON] зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. 15.06.2006 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Рябикиною А.А. видано дублікат Договору купівлі-продажу квартири від 27.06.1997 року, зареєстровано в реєстрі за № 9-2690. Дублікат на право власності [PERSON] зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 19.06.2006 року за реєстровим № 8534а у реєстрову книгу № 19.1-282. 19.06.2014 року між ТОВ «Каса народної допомоги» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 1906003/000-КФІ/14, відповідно до умов якого фінансова установа надає позичальнику кредит у національній валюті України на загальну суму 100 000,00 грн. на розвиток підприємницької діяльності позичальника, строком з 19.06.2014 року по 19.06.2015 року, який додатковою угодою № 1 до даного договору від 19.11.2015 року продовжено по 19.06.2016 року, зі сплатою процентів за користування кредитом за фактичний час користування грошовими коштами з розрахунку 48 % річних. В забезпечення виконання [PERSON] кредитних зобов`язань за Кредитним договором № 1906003/000-КФІ/14 від 19.06.2014 року, між ТОВ «Каса народної допомоги» та [PERSON] цього ж числа було укладено нотаріально посвідчений Договір іпотеки, за умовами якого предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] . 19.11.2015 року між ТОВ «Каса народної допомоги» та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений Договір про внесення змін та доповнень № 1 до Договору іпотеки від 19.06.2014 року, яким сторони домовилися п. 9.1. Договору іпотеки викласти в наступній редакції: в рамках даного договору іпотекодавець оформляє та видає іпотекодержателю заставну серії АА № 000427 від 19.11.2015 року. Пунктами 9.3.-9.6. Договору іпотеки від 19.06.2014 року передбачено, що заставна може передаватися її власником будь-якій особі шляхом вчинення індосаменту. Наступний власник заставної набуває всі права іпотекодержателя (нового кредитора) за основним договором, яким обумовлене основне зобов`язання, та за цим договором, а права попереднього власника заставної як іпотекодержателя (первісного кредитора) припиняються. Після видачі заставної виконання основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено лише на підставі вимоги власника заставної. Звернення стягнення на предмет іпотеки власником заставної здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» а також цим договором. Передача заставної здійснюється шляхом виконання на ній особою, якій належить застава (індосантом), передавального напису (індосаменту) на користь іншої особи (індосата) та передачі оригіналу заставної. Передача заставної не потребує згоди іпотекодавця або боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Передача заставної шляхом вчинення індосаменту надає індосанту всі права іпотекодержателя за цим договором та за основним договором. 19.11.2015 року [PERSON] , як боржником, та іпотекодавцем, підписана заставна серії АА № 000427, за якою боржник зобов`язується перед іпотекодержателем виконати основне зобов`язання відповідно до кредитного договору № 1906003/000-КФІ/14 від 19.06.2014 року зі змінами та доповненнями, укладеного між ТОВ «Каса народної допомоги» та [PERSON] , вказано розмір основного зобов`язання, проценти за ним, строк та порядок виконання основного зобов`язання, а також визначено право іпотекодержателя на звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки без номеру від 19.06.2014 року, зі змінами та доповненнями, в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Вказана заставна містить зазначення про те, що обтяження нерухомого майна іпотекою зареєстроване 19.11.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В., на заставній міститься підпис вказаного нотаріуса та відбиток його печатки. 02.03.2017 року між ТОВ «Каса народної допомоги» та [PERSON] укладено Договір № 1906003/000-КФІ/14/КЗ купівлі-продажу заставної, згідно якого продавець зобов`язується шляхом здійснення передавального напису (індосаменту) передати у власність покупця (продати), а покупець зобов`язується прийняти (купити) заставну (борговий цінний папір, який засвідчує безумовне право його власника на отримання від боржника виконання за основним зобов`язанням) на умовах цього договору. Заставна, що продається за умовами цього договору, має наступні реквізити: заставна серії АА № 000427, видана 19.11.2015 року за умовами Договору іпотеки від 19.06.2014 року, укладеного між ТОВ «Каса народної допомоги» та [PERSON] , який укладений в якості забезпечення зобов`язань боржника перед продавцем за Кредитним договором № 1906003/000-КФІ/14 від 19.06.2014 року. Заставна засвідчує безумовне право її власника на отримання від боржника виконання його зобов`язань за кредитним договором, а в разі невиконання таких зобов`язань передбачає право звернути стягнення на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , яка належить боржнику на праві власності (предмет іпотеки). На зворотному боці заставної № 000427 розміщене «Поле для вчинення індосаменту», до якого внесені наступні відомості: інформація щодо фізичної або юридичної особи, якій передається заставна: [PERSON] із зазначення серії та номеру паспорта та місця реєстрації. Умови передачі заставної: відчуження (продаж) заставної відповідно до Договору № 1906003/000-КФІ/14/КЗ купівлі-продажу заставної від 02.03.2017 року. Також, вказаний стан заборгованості на дату передачі заставної, зазначені: дата передачі заставної - 02.03.2017 року; індосант - ТОВ «Каса народної допомоги», наявні: підпис та прізвище директора товариства, а також відбиток печатки товариства. 26.04.2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська С.І. видала Свідоцтво, згідно якого посвідчила, що нею 03.03.2017 року заяву [PERSON] передано [PERSON] . Заява містила наступний зміст щодо укладення Договору № 1906003/000-КФІ/14/КЗ купівлі-продажу заставної від 02.03.2017 року, згідно якої він ( [PERSON] ) придбав право вимоги за Кредитним договором № № 1906003/000-КФІ/14 від 19.06.2014 року та Договором іпотеки від 19.06.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Верповською О.В. Просив повернути суму боргу в розмірі 104 671,97 грн., з яких борг за кредитом - 77 027,69 грн., борг за процентами - 22 644,28 грн. та штраф - 5 000,00 грн. протягом тридцяти днів з моменту отримання вимоги. Попереджене, що у випадку неповернення суми боргу, буде звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з укладеним Договором іпотеки у визначений законодавством спосіб. Заява була передана [PERSON] 06.03.2017 року через представника ТОВ «Нова пошта» послугою «Доставка особисто в руки» згідно Експрес-накладної № 59000241709305. 27.04.2017 року державним реєстратором КП «Київжитлоспецексплуатація» Рисак О.О. здійснено реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] . Підстава виникнення права власності: Договір іпотеки від 19.06.2014 року, Договір про внесення змін та доповнень № 1 до Договору іпотеки від 19.06.2014 року, Договір купівлі-продажу заставної від 02.03.2017 року; Заставна від 19.11.2015 року; Свідоцтво від 26.04.2017 року; Застереження від 03.03.2017 року. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 35039685 від 04.05.2017 року. По даній справі позивач за зустрічним позовом посилається на те, що жодної вимоги від [PERSON] щодо погашення боргу вона не отримувала, а підпис на накладній не її. Дану обставину намагалися підтвердити шляхом проведення судової експертизи, проте через відсутність оригіналу накладної, який так і не був наданий на вимогу суду, експертиза не була проведена. Крім того, з урахуванням того, що спірна квартира була придбана не за кредитні кошти, позивач за первісним позовом при виселенні їх (відповідачів) з квартири, яка їх єдиним житом, має надати інше жиле приміщення. Окрім того, вважає, що продаж квартири позивачу за первісним позовом є заниженим, оскільки ринкова вартість квартири становить 1 017 000,00 грн., тоді як продаж вчинено за 150 000,00 грн. (за звітом вартість становить 149 572,26 грн.). У зв`язку з чим просить суд скасувати рішення державного реєстратора від 04.05.2017 року, витребувати з незаконного володіння [PERSON] спірну квартиру та визнати за нею право власності на неї. 11.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу, згідно якого остання придбала квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., зареєстровано в реєстрі за № 494. Інформацію про право власності внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 11.08.2017 року. З Довідок про реєстрацію місця проживання особи від 22.09.2021 року убачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в [ADDRESS] , з 19.11.1999 року по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] , з 15.10.1998 року по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в [ADDRESS] , з 01.09.2017 року по теперішній час. Як власник [PERSON] просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування спірною квартирою. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтями 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає, серед іншого, на підставі договору (ч.1 ст.574 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 20 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) заставна - це іпотечний цінний папір, який засвідчує безумовне право його власника на отримання від боржника виконання за основним зобов`язанням, за умови, що воно підлягає виконанню в грошовій формі, а в разі невиконання основного зобов`язання - право звернути стягнення на предмет іпотеки. Заставна оформлюється, якщо її видача передбачена іпотечним договором. Після державної реєстрації іпотеки оригінал заставної передається іпотекодержателю, якщо інший порядок передачі заставної не встановлено іпотечним договором. Заставна не є емісійним цінним папером. Першим власником заставної є особа, яка на момент видачі заставної відповідно до умов іпотечного договору має статус іпотекодержателя. Якщо інше не передбачено іпотечним договором, оригінал заставної передається такому іпотекодержателю. Заставна може передаватися її власником будь-якій особі шляхом вчинення індосаменту. Наступний власник заставної набуває всі права іпотекодержателя (нового кредитора) за договором, яким обумовлене основне зобов`язання, та за іпотечним договором, на підставі якого була видана заставна, а права попереднього власника заставної як іпотекодержателя (первісного кредитора) припиняються. Попередній власник заставної на вимогу нового власника зобов`язаний передати новому власнику документи та інформацію, які є важливими для здійснення прав, що випливають із заставної. Після видачі заставної виконання основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено лише на підставі вимоги власника заставної. Звернення стягнення на предмет іпотеки власником заставної здійснюється у порядку, встановленому розділом V цього Закону. Частиною 4 ст. 4 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» передбачено, що право власності на ордерний цінний папір переходить іншій особі шляхом вчинення на ордерному цінному папері передавального запису (індосаменту). Індосамент може бути бланковим - без зазначення особи, стосовно якої повинні бути виконані зобов`язання, або ордерним - із зазначенням такої особи. Відповідно до п. 3 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Частиною 1 статті 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникли зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. За приписами частини першої статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позивач за зустрічним позовом просить скасувати рішення державного реєстратора оскільки вимоги кредитора про усунення порушень не отримувала. Однак, дані твердження не є підставою для його скасування, так як кредитор - [PERSON] вчинив дії по направленню [PERSON] відповідної вимоги. В постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 911/3142/19 сформульовано висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Не є підставою для скасування рішення державного реєстратора і посилання [PERSON] на заниження вартості спірної квартири, саме сторони правочину визначають ціну, та не є підставою для витребування майна від нового власника. Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесеннні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Відповідповідний правовий висновок викледений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року, справа № 183/1617/16. Верховний Суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 у справі № 338/180/17). Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності з одночасним застосуванням приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (недоцільним). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц. Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Отже, рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Безпідставним є посилання і на те, що спірна квартира була придбана не за кредитні кошти, атому позивач за первісним позовом при виселенні відповідачів з квартири, яка їх єдиним житом, має надати інше жиле приміщення, осільки позивач за первісним позовом придбала квартиру за Договором купівлі-продажу квартири, а тому вимоги статті 109 ЖК України на неї не розповсюджуються. Враховуючи норми законодавства, суд дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для задоволення зустрічного позову відсутні. Відповідно до ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. У частині першій статті 156 Житлового кодексу України передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). В постанові від 20.05.2022 року у цивільній справі № 751/2231/19 Верховний Суд дійшов висновку, що сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у т.ч. колишніх. Одним з основних питань, що підлягають з`ясуванню під час вирішення такої категорії спорів, є наявність іншого житла у особи, яку виселяють. Боржники це добре розуміють, і деякі недобросовісні з них вживають заходів для припинення права власності чи права користування іншим житлом, наприклад, відчужують його, припиняють реєстрацію місця проживання тощо. Це, звісно, створює позивачам труднощі у доведенні своєї позиції. Ще однією з так званих недобросовісних дій є вселення неповнолітніх дітей, адже виселення неповнолітніх значно утруднене. Ще однією причиною втрати права особи на житло є не проживання у ньому особи протягом 6 місяців. Так, відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України, за тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї житлове приміщення зберігається за ними протягом 6 місяців. Це правило не стосується власника чи співвласника житла - лише осіб, які проживають у ньому. Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим суд вирішує це питання в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності її у приміщенні понад 6 місяців та поважність причин такої відсутності. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 19.05.2021 р. у справі № 759/19579/17. Якщо таке не проживання зумовлене конфліктом чи вчиненням перешкод у вселенні, особу не можна визнати такою, що втратила право на житло. В постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, а також постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. По даній справі було встановлено, що [PERSON] зареєстрований в спірній квартирі з 15.10.1998 року, а [PERSON] зареєстрована з 01.09.2017 року. Як убачається з матеріалів справи та пояснень [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] (спірна квартира) вони не проживають з 19.05.2017 року. Адресою для листування є квартира [ADDRESS] . Як на підставу свого не проживання в спірній квартирі посилаються на те, що 19.05.2017 року квартирою незаконно заволоділи невідомі особи, у зв`язку з чим 19.05.2017 року було порушено кримінальне провадження № 12017100040006960 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України. На підтвердження даної обставини надано повідомлення про реєстрацію кримінального провадження від 07.06.2017 року. Проте, дане посилання судом не приймається до уваги, так як вказане повідомлення не є належним та достатнім доказом, та свідчить лише про відкриття кримінального провадження. Жодного документу щодо подальшої долі даного кримінального провадження до матеріалів справи не було надано. Як і відсутні документи щодо намагання [PERSON] , який діє і в інтересах малолітньої [PERSON] , вселитися до помешкання, зокрема і щодо звернення до суду з відповідним позовом на вселення. Дане свідчить про те, що [PERSON] та [PERSON] не проживають в спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог [PERSON] . Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. По даній справі позивачем було сплачено судовий збір - 704,80 грн. Оскільки, позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача слід стягнути 704,80 грн. судового збору. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved