Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк», третя особа: приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Стойка Надія Михайлівна про скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та визнання права власності. Позовні вимоги мотивує тим, що у серпні 2021 року їй випадково стало відомо про реєстрацію права власності на належний житловий будинок [ADDRESS] за АТ КБ «Приватбанк». Зазначає, що 15.07.2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № MKНVGК00000066, відповідно до якого остання отримала від позивача кредит в розмірі 76\~700 Євро. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки, згідно якого остання надала в іпотеку нерухоме майно, яке розташоване за адресою: в [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів на нерухомого майна № 268760594 від 03.08.2021 року, державним реєстратором, приватним нотаріусом Стойка Н.М. зареєстровано права власності ПАТ КБ Приватбанк на житловий будинок [ADDRESS] . Підставою для реєстрації права власності є дублікат Договору іпотеки. Позивач вважає, що реєстрація права власності за АТ КБ «Приватбанк» на предмет іпотеки відбулася з порушенням порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а саме з порушенням вимог статей 35-37 Закону України «Про іпотеку», так як їй не було вручено письмову вимогу про усунення порушень основного зобов`язання та не проведено ринкову оцінку іпотечного майна. За таких обставин, державний реєстратор зобов`язаний був відмовити АТ КБ «Приватбанк» у здійсненні реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, тому позивач звернулася за захистом своїх прав до суду. А тому з урахуванням уточнених позовних просить суд скасувати рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Стойка Надії Михайлівни, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32541471 від 24.11.2016 17:38:13), щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме: на житловий будинок [ADDRESS] за АТ КБ "Приватбанк" та визнати право власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] . Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив його задоволити з підстав, вказаних у позовній заяві. Представник відповідача АТ КБ "Приватбанк" Гриниха Т.Ю. в судовому\~засіданні проти\~позову заперечила,\~просила відмовити\~в його\~задоволенні.\~ Також,\~10.01.2022\~року подала\~відзив,\~в якому позовні вимоги не визнала. Посилається, що частиною 3 ст. 36 Закону визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому\~статтею 38 цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно та є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за вибором іпотекодержателя, зокрема шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому\~ст. 37 Закону України "Про іпотеку"\~. В іпотечному договорі сторони погодили застереження про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, що прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками. Також позивачу надсилалась вимога про усунень порушень зобов`язання, що у разі непогашення заборгованості по кредитному договору, банком буде звернуто стягнення на предмет іпотеки. Таким чином просить відмовити в задоволенні позову з наведених вище підстав. Також, просить застосувати строк позовної давності, оскільки реєстрація права власності за АТ КБ «Приватбанк» відбулась 24.11.2016 року, тоді як позивач звернулась до суду з позовом в грудні 2021 року,тобто із пропуском строку позовної давності. Третя особа приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Стойка Надія Михайлівна в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 15.07.2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № MKНVGК00000066, відповідно до якого остання отримала від позивача кредит в розмірі 76\~700 Євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,56% на рік, з кінцевим терміном повернення 15.07.2025 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем і відповідачем було укладено договір іпотеки, згідно якого остання надала в іпотеку нерухоме майно, яке розташоване за адресою: в [ADDRESS] .(а.с14-16). Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду від 12.08.2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про звернення стягнення відмовлено (а.с.17-18). Згідно із рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 29.03.2016 року, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 12.08.2014 року скасовано, вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № MKНVGК00000066 від 15.07.2005 року у розмірі 152 125,30 євро звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на житловий будинок [ADDRESS] . В частині виселення відмовлено (а.с. 22-25). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів на нерухомого майна № 268760594 від 03.08.2021 року, державним реєстратором приватним нотаріусом Стойка Н.М. зареєстровано право власності ПАТ КБ Приватбанк на житловий будинок [ADDRESS] . Підставою для реєстрації права власності є дублікат Договору іпотеки (а.с. 34-36). Вирішуючи позовну вимогу про скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, суд виходить з наступного. У\~статті 12\~Закону «Про\~іпотеку» №\~898-IV \~вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Статтею 33 Закону № 898-IV\~(у редакції на момент укладення договору іпотеки) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених\~статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із\~статтею 36 Закону України 898-IV \~(у редакції на момент укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього\~Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим\~Законом\~способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин (тобто на час укладення договору іпотеки) договір про задоволення вимог іпотекодержателя ототожнювався із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, а\~стаття 37 Закону України «Про іпотеку»\~кореспондувалася зі\~статтею 36 цього Закону,\~за якими\~передбачалось здійснення\~позасудового врегулювання\~на підставі\~договору про\~задоволення вимог\~іпотекодержателя, яким також вважалося відповідне застереження в іпотечному договорі. Відповідно до п.21 Іпотечного договору сторони погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі (а.с. 16). Отже, на час укладення договору іпотеки 15.07.2005 року застереження в іпотечному договорі про задоволення вимог іпотекодержателя вважалося договором про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачалось пунктом 21 іпотечного договору від 15.07.2005 року. Відтак, за умовами іпотечного договору для прийняття ПАТ КБ Приватбанк у власність іпотечного майна та для реєстрації цього права власності окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя не потребувалось, оскільки сторони погодили, що саме Іпотечний договір є підставою для реєстрації права власності за іпотекодержателем на предмет іпотеки. Частиною першою\~статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року N 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(далі - Закон № 1952-IV) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з частиною першої\~статті 11 Закону № 1952-IV\~державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. За змістом\~статті 18 Закону № 1952-ІV\~перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Відповідно до пункту 61 цього Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127\~(далі\~-\~Порядок №\~1127)\~(у\~редакції на\~час виникнення\~спірних правовідносин)\~для державної\~реєстрації права\~власності на\~підставі договору\~іпотеки,\~що містить\~застереження про\~задоволення вимог\~іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У наведених правових нормах визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях\~10,\~18 Закону N 1952-IV\~та\~статті 37 Закону N 898-IV\~порядок державної\~реєстрації та\~коло повноважень\~державного реєстратора\~у ході\~її проведення\~ця особа\~приймає рішення\~про державну\~реєстрацію прав\~лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи по житловому будинку [ADDRESS] , які були надіслані на виконання ухвали Мукачівського міськрайонного суду від 05.04.2022 року та містяться в матеріалах справи, усупереч ч. 2\~ст. 35 Закону України «Про іпотеку»\~письмова вимога про усунення порушення не була надіслана іпотекодержателем і не була отримана іпотекодавцем, у зв`язку з чим у матеріалах реєстраційної справи державного реєстратора відсутній також документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання письмової вимоги іпотекодержателя. Відтак застереження в цьому договорі є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя - у разі дотриманні двох умов: 1) прийняття рішення іпотекодержателем про задоволення своїх вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки; 2) відмови іпотекодавця від укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Оскільки іпотекодавець не надавав письмову відмову від укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тому як таку вимогу не отримував, тому були відсутні підстави для реєстрації права власності за Банком. Крім того як вбачається з матеріалів реєстраційної справи, в такій відсутні докази надіслання позивачу рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, чим спростовуються твердження представника відповідача, що позивачем пропущено строк позовної давності. Таким чином вказане спростовує твердження представника відповідача зазначеного у відзиві, оскільки доказів про направлення та отримання позивачем вимоги про усунень порушень зобов`язання та рішення державного реєстратора матеріали справи не містять. Що стосується позовних вимог про визнання права власності на майно, то у їх задоволенні слід відмовити з огляду на наступне. За загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати

Outcome: approved