Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] аліментів на неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , у розмірі 5000 тисяч гривень щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення сином повноліття, посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції від 14.02.2016 року, про що було зроблено актовий запис №25. Від цього шлюбу в позивача та відповідачки народився син [PERSON] , [INFO] . 13.12.2018 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя виніс заочне рішення, за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, відповідно до якого суд вирішив: «Розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстровано Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції від 14.02.2016 року, про що було зроблено актовий запис №25». Позивач зазначає, що рішення суду про розірвання шлюбу не оскаржувалось сторонами, та набрало законної сили 15.01.2019 року. Добровільно відповідачка відмовляється надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, яка проживає разом з позивачем, тому він вимушений звернутися до суду. Позивач у\~судове засідання\~не з`явився,\~про час\~і місце\~розгляду справи\~був повідомлений\~своєчасно і\~належним чином,\~надав суду\~заяву,\~в якій\~просила розглядати\~справу за\~його відсутності,\~позовні вимоги\~підтримує повністю, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. У судові засідання, призначенні на 09.08.2022 року і 22.09.2022 року, відповідачка, будучи належним чином повідомленою судом про час і місце розгляду справи, не з`явилася і не повідомила суд про причини своєї неявки. Відзиву з приводу поданої позовної заяви від відповідачки до суду не надходило. Відповідно до вимог ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку вищевикладеним, на підставі ст. ст. 223, 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача та відповідачки в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Суд, вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, доходить наступних висновків. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 14.02.2016 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у шлюбі (а.с.4). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 14.09.2016 року Шевченківським районним у місті Запоріжжя відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, сторони є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Згідно Заочного Рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 13.12.2018 року у цивільній справі 336/3752/18 (провадження 2/336/2199/18) за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, розірвано шлюб укладений між [PERSON] до [PERSON] (а.с.5-7). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 17.02.2021 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] по теперішній час (а.с.9). Згідно витягу з реєстру територіальної громади щодо реєстрації місця проживання фізичної особи [PERSON] зареєстрований за адресо.: [ADDRESS] по теперішній час (а.с.30). Судом встановлено, що на даний час дитина проживає з батьком. Відповідно до довідки Міністерства освіти і науки України Ірпінської Міської ради управління освіти і науки від 14.06.2022 року №14/06 виданої головним бухгалтером Н.Пахомою, встановлено, що [PERSON] , у період з 1 листопада 2021 року по 24 лютого 2022 року відвідував Ірпінський дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №7 «Бджілка», оплату за який здійснював його батько [PERSON] (а.с.18). Позивач зазначає, що відповідачка працює перекладачем, отримує щомісячну заробітну плату, здорова та працездатна, працює та може сплачувати аліменти в сумі 5\~000 (п`ять) тисяч гривень з усіх видів заробітку в твердій грошовій формі, оскільки має постійний дохід у розмірі 10\~000 (десять) тисяч гривень. На підставі ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом зазначених норм, будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. На даний час ніякої домовленості щодо виконання обов`язку утримувати дитину між сторонами не має, договір про сплату аліментів на дитину, в якому було б визначено розмір і строки виплати аліментів, між позивачем і відповідачем не укладався. Як вбачається з положень Сімейного кодексу України, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року по справі №6-35893св12). Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На підставі ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.184 Сімейного кодексу України, суд за\~заявою одержувача\~визначає розмір\~аліментів у\~твердій грошовій\~сумі. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином,\~у зв`язку\~із викладеним,\~аналізуючи зібрані\~у справі\~докази та\~вимоги чинного\~законодавства,\~враховуючи обставини\~справи,\~а також\~те,\~що батьки\~несуть однакову\~відповідальність за\~виховання і\~розвиток дитини,\~виходячи з\~принципу розумності\~і справедливості,\~суд доходить\~висновку про\~те,\~що позовні\~вимоги ґрунтуються\~на законі,\~підтверджуються зібраними\~у справі\~доказами і\~не порушують\~прав та\~інтересів третіх\~осіб,\~тому позов\~є обґрунтованим\~і підлягає\~задоволенню. Так як задоволена основна вимога позивача, який був звільнена від сплати судового збору при подачі заяви, з відповідачки повинен бути стягнений в дохід держави судовий збір. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Згідно з ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За вимогами п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому склад та розміри витрат, пов`язаних із оплатою правничої допомоги, беззаперечно входять до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Позивачем до позовної заяви додано розрахунок понесених ним витрат по справі відповідно до якого витрати на правову допомогу становлять 3\~500 (три тисячі п`ятсот) гривень. На підтвердження витрат надано договір №01/06 про надання правової допомоги укладений між позивачем [PERSON] та адвокатом Плютою О.А. від 01.06.2022 року (а.с.25), квитанцію до прибуткового касового ордеру №20/01 від 20.06.2022 року про сплату позивачем [PERSON] вартість послуг відповідно до договору про надання правової допомоги у розмірі 3\~500 (три тисячі п`ятсот) гривень (а.с.27). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

Outcome: approved