Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-13 00:00:00

У вересні 2021 року позивач [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до відповідача Апарату Верховної Ради України (далі -відповідач), в якому просив нарахувати та стягнути з відповідача на його користь компенсацію за 129,5 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за періоди з 01.04.2013 по 30.09.2014 та з 11.05.2016 по 27.08.2019. Мотивуючи заявлені позовні вимоги посилався на те, що в порушення вимог чинного законодавства при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата йому не виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за період трудових відносин з 01.04.2013 по 30.09.2014 та з 11.05.2016 по 27.08.2019. Посилання на відсутність економії фонду оплати праці помічників-консультантів, на думку позивача, не може бути підставою для невиконання вимог закону. Позивач вважає такі дії Апарату Верховної Ради України незаконними та такими, що порушують трудові права позивача та гарантії, визначені чинним законодавством. Ухвалою суду від 28.09.2021 року у справі відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у відзиві на позов представник відповідача вказує, що постановою Верховної Ради України «Про структуру апарату Верховної Ради України» від 20 квітня 2000 року №1678-ІІІ встановлено граничну чисельність кількості штатних одиниць та затверджено чітку структуру Апарату Верховної Ради України, однак серед такого переліку відсутні посади помічників-консультантів народних депутатів України. З урахуванням наведеного відповідач вважає, що Апарат Верховної Ради України не є роботодавцем для помічників народних депутатів, а отже не може здійснювати їм виплати заробітної плати, матеріальної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, тощо. На думку відповідача, умови проходження патронатної служби помічниками-консультантами народних депутатів України є специфічними, оскільки безпосереднім роботодавцем та керівником помічника-консультанта є народний депутат України. Водночас, Апарат Верховної Ради України лише здійснює документальне та фінансове обслуговування трудових правовідносин між ними. При цьому, здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів можливе виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями, яких станом на час звільнення позивача було недостатньо. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року в задоволенні клопотання представника Апарату Верховної Ради України про закриття провадження у справі, відмовлено. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 4927 від 22 квітня 2013 року позивача на підставі подання народного депутата [PERSON] зараховано з 01 квітня 2013 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу», що підтверджено відповідним розпорядженням, поданням та копією трудової книжки (а.с. 27, 35, 114-116). Вказане розпорядження вчинено з урахуванням заяви [PERSON] від 01.04.2013, в якому позивач просив зарахувати його на вказану посаду без поширення дії Закону України «Про державну службу» (а.с. 115). 17.03.2014 позивач склав на ім`я народного депутата [PERSON] заяву про зарахування його на посаду помічника-консультанта народного депутата України увільнивши від виконання обов`язків помічника-консультанта народного депутата України [PERSON], без поширення дії Закону України «Про державну службу» (а.с. 118). Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 1159 від 24 березня 2014 року позивача переведено з 17 березня 2014 року за його згодою на посаду помічника-консультанта народного депутата України [PERSON] на час його депутатських повноважень, увільнивши від виконання обов`язків помічника - консультанта народного депутата України [PERSON] без поширення дії Закону України «Про державну службу» (а.с. 37, 120). Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 6529 від 22 жовтня 2014 року позивача переведено за його згодою з 01 жовтня 2014 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України [PERSON] на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу» (а.с. 37,123). Позивач подавав відповідну заяву (а.с. 122). Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 7780 від 09 грудня 2014 року позивача зараховано з 28 листопада 2014 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України [PERSON]., на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу» (а.с. 39, 126). Вказане розпорядження складено з урахуванням заяви позивача від 28.11.2014 (а.с. 125). 11.05.2016 позивач подав на ім`я народного депутата України [PERSON] заяву про переведення його з 11.05.2016 на посаду помічника-консультанта за строковим трудовим договором на строк дії його як депутата без поширення дії Закону України «Про державну службу» (а.с. 128). Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України № 1577-к від 11 травня 2016 року позивача переведено з 11 травня 2016 року за його згодою на посаду помічника-консультанта народно депутата України [PERSON]. на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу» (а.с. 40, 129). Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України № 1305-к від 27 серпня 2019 року помічників-консультантів народних депутатів України восьмого скликання Верховної Ради України, повноваження яких достроково припинено, звільнено з займаних посад 29 серпня 2019 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України) та зобов`язано провести виплату компенсацій за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки згідно статті 19 Закону України «Про відпустки» у межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» згідно з додатком (а.с. 130). 10 вересня 2019 року позивач звернувся із заявою до Апарату Верховної Ради України з вимогою щодо виплати грошової компенсації за невикористану щорічну оплачувану відпустку тривалістю 177,5 календарних днів у день його звільнення. Відповідач відмовив у виплаті компенсації через відсутність економії фонду оплати праці. З метою захисту свого порушеного права, 05 лютого 2020 року [PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Управління справами Апарату Верховної Ради України про зобов`язання в повному обсязі здійснити нарахування та виплату йому грошову компенсацію за невикористану ним відпустку за період з 2013 по 2019 роки; нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку; стягнути понесені судові витрати в повному обсязі. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12.2020 у справі № 640/2695/20 позовні вимоги [PERSON] задоволено, визнано протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо не нарахування та невиплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи 2013-2019 роки; зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за період 2013-2019 роки; зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку; стягнуто на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Верховної Ради України витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп. Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2021 у справі № 640/2695/20 вказане вище рішення скасовано. Позовні вимоги [PERSON] до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання здійснити певні дії задоволено частково. Зобов`язано Апарат Верховної Ради України здійснити нарахування та виплату [PERSON] грошову компенсацію за невикористану ним відпустку за період 01.10.2014 по 10.05.2016 року; зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Провадження щодо позовних вимог [PERSON] до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання вчинити певні дії за період з 01.04.2013 по 30.09.2014 та з 11.05.2016 по 27.08.2019 скасовано та в цій частині закрито провадження (а.с. 184- 193). Під час апеляційного розгляду справи встановлено, що позивач займав посаду помічника-консультанта народного депутата України на якого розповсюджувалась дія Закону України «Про державну службу» лише з 01.10.2014 по 10.05.2016, що підтверджено копією трудової книжки позивача. Як наслідок колегія суддів встановила, що спір щодо невиплати відповідачем грошової компенсації за невикористану відпустку у період з 01.04.2013 по 30.09.2014 та з 11.05.2016 по 27.08.2019 не підлягає розгляду у порядку норм КАС, оскільки у цей період дія Закону України «Про державну службу» на позивача не розповсюджувалась. Такий спір підлягає розгляду у порядку норм ЦПК України, про що відповідно є судова практика Верховного Суду № 757/57336/16. Щодо визначення кількості невикористаних днів щорічної основної відпустки за період з 01.10.2014 по 10.05.2016, колегія суддів зазначила, що відповідно до додатку до Розпорядження Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України № 1305-к від 27.08.2019 позивача звільнено 29.08.2019 з посади помічника-консультанта народного депутата України [PERSON]. у зв`язку з закінченням строку трудового договору, і як зазначено невикористана щорічна основна відпустка складала 127.5 днів. Проте ця довідка не взята апеляційним судом до уваги, оскільки вона має загальну інформації невикористаних днів за весь період роботи позивача з 2013 по 2019 роки. При цьому і суд першої інстанції прийняв до уваги довідку Апарату Верховної Ради України від 13 вересня 2019 року №20-26/2591, згідно якої кількість днів невикористаної щорічної основної відпустки позивача становить 177,5 календарних днів. Ця довідка також не взята до уваги апеляційним судом до уваги, оскільки вона також має загальну інформації невикористаних днів за весь період роботи позивача з 2013 по 2019 роки. Відповідно до довідки Апарату Верховної Ради України від 26.04.2021 № 20-17/384 кількість невикористаних позивачем днів щорічної основної відпустки у період з 01.10.2014 по 10.05.2016 становить 48 днів. Таким чином, колегія суддів вважала, що належним чином відновлення порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу грошової компенсації за невикористану ним відпустку за період 01.10.2014 по 10.05.2016 , що становить становить 48 днів ( абз.15 а.с. 191, абз. 1 а.с. 192). Постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2021 у справі № 640/2695/20 набрала законної сили в день її проголошення. Таким чином відповідач в порушення трудового законодавства звільнив позивача без проведення всіх належних йому виплат, а саме компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період трудових відносин з 01.04.2013 по 30.09.2014 та з 11.05.2016 по 27.08.2019. 20.07.2021 [PERSON] звернувся з письмовою заявою до відповідача з вимогою про виплату йому компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за періоди з 01.04.2013 по 30.09.2014 та з 11.05.2016 по 27.08.2019, тривалістю 129,5 календарних днів . Листом від 29.07.2021 за вих. № 15/26-2021/251190 відповідач відмовив [PERSON] провести нарахування та виплату компенсації за невикористану щорічну відпустку, у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів ( а.с.49). Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно з ч. 1 ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України. Відповідно до ч. 3 ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах. Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад. Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України. Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк. Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів. Згідно з положеннями частини 1 статті 21 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 23 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 06 листопада 1992 року роз`яснив, що договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи. Таким чином, строковий трудовий договір це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду. Згідно з частиною сьомою статті 1.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року №379/95-ВР (далі - Положення), помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України. Частина восьма статті 1.1 Положення визначає, що помічник-консультант народного депутата України у своїй роботі керується Конституцією України, законодавством України, а також цим Положенням. Відповідно до частини другої Положення на помічників-консультантів народного депутата України, які прикріплені для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України, поширюється дія розділів III, VI та VII Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Апарату Верховної Ради України. Згідно із статтями 3.1, 3.2 Положення, персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень. Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах. Народний депутат України самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, які встановлюються йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України. Відповідно до статті 4.1. Положення розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України. У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань. Частинами 1 та 3 статті 4.4 Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше. За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України "Про відпустки". Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07.05.2002 № 8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), правове регулювання Конституцією України (254к/96-ВР) та спеціальними законами України статусу, зокрема Прем`єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України та інших посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-XII) (3723-12) не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами. Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у тих випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. За наведених обставин, до правовідносин у сфері проходження патронатної служби і, які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України підлягають застосуванню відповідні норми Кодексу законів про працю України та Закону України "Про відпустки". Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР). Згідно з частиною 3 статті 2 Закону № 504/96-ВР право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Відповідно до частин 1, 4 статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Положення частин 1, 4 статті 24 Закону № 504/96-ВР кореспондуються із положеннями частин 1 ,4 статті 83 Кодексу законів про працю України. Статтею 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки. З системного аналізу викладеного вбачається, що підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи з вказаної посади. При цьому, виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні нормами Закону № 504/96-ВР та Кодексу законів про працю України та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці. Разом з цим, згідно з підпунктом 1 пункту 1 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769 Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України. Підпунктами 1 ,2 пункту 10 Положення про Апарат Верховної Ради України визначено, що Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України. Як зазначено вище, розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України від 27 серпня 2019 року № 1305-к помічників-консультантів народних депутатів України восьмого скликання Верховної Ради України, повноваження яких достроково припинено, звільнено із займаних посад 29 серпня 2019 року, у тому числі [PERSON] у зв`язку із закінченням строкового трудового договору. Оскільки позивач був прийнятий на посаду та звільнений із посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженнями Апарату Верховної Ради України, суд приходить до висновку про те, що позивач перебував у трудових відносинах саме із Апаратом Верховної Ради України, а не із відповідним народним депутатом України Верховної Ради України восьмого скликання. Отже, видатки з виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України. Вказаний висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 757/9144/16-ц. Враховуючи викладене, посилання відповідача на те, що роботодавцем по відношенню до помічника-консультанта народного депутата України є народний депутат України, як на підставу для невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України є необґрунтованими. При цьому, відсутність бюджетних призначень на оплату праці не може бути підставою для невиконання вимог закону. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України можливе виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями. Проте, Законом України Про Державний бюджет України на відповідний рік такі бюджетні призначення не були передбачені. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Відповідно до частин 1, 4 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Таким чином, обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на отримання виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України. Крім того, як вже було зазначено судом вище, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, така гарантія імперативно закріплена на законодавчому рівні в нормах Закону України "Про відпустки" та Кодексу законів про працю України, а відтак, не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці. З огляду на викладене, посилання відповідача на відсутність бюджетних призначень на здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України, як на підставу для невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України суд вважає необґрунтованими та безпідставними. Так, матеріалами справи підтверджено, що позивач у період з 2013-2019 роки приймався на посаду та звільнився із посади помічника-консультанта народного депутата України відповідно до розпоряджень Апарату Верховної Ради України, тобто перебував у трудових відносинах саме із Апаратом Верховної Ради України. Також матеріалами справи підтверджено, що позивач займав посаду помічника-консультанта народного депутата України на якого розповсюджувалась дія Закону України «Про державну службу» з 01.10.2014 по 10.05.2016, що підтверджено копією трудової книжки позивача. В період з 01.04.2013 по 30.09.2014 та з 11.05.2016 по 27.08.2019 позивач займав посаду помічника-консультанта народного депутата України на якого дія Закону України «Про державну службу» не розповсюджувалась, що підтверджено копією трудової книжки позивача та відповідними розпорядженнями відповідача. Відповідно до довідки Апарату Верховної Ради України № 20-20/321 від 05.04.2021 кількість днів невикористаної щорічної основної відпустки позивача становить 177,5 календарних днів (а.с. 42-43). Вказана довідка містить загальну інформацію невикористаних днів за весь період роботи позивача з 2013 по 2019 року. Разом з цим, оскільки постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2021 року у справі № 640/2695/20 зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за 48 календарних днів невикористаної ним щорічної відпустки за період з 01.10.2014 по 10.05.2016 року, невиплаченою є компенсація за 129,5 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (177,5 - 48 = 129,5 календарних днів). З аналізу вищенаведених норм чинного законодавства та встановлених обставин справи слідує, що невикористані позивачем дні основної щорічної відпустки підлягають компенсації. Відповідач вказує, що така компенсація виплачена позивачу не була у зв`язку із відсутністю на момент звільнення (29 серпня 2019 року) економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України. З цього приводу суд звертає увагу на те, що нормами Закону України "Про статус народного депутата України" визначено право народного депутата визначати порядок виплат і розмір заробітної плати помічників-консультантів, проте, не надано права позбавляти їх соціальних гарантій, що встановлені законом. Отже, чинним законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України. Таким чином, з огляду на вищенаведені норми законодавства та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні грошову компенсацію за невикористані дні основної щорічної відпустки, а тому, з метою належного способу захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні основної щорічної відпустки тривалістю 129,5 календарних днів за періоди з 01.04.2013 по 30.09.2014 та з 11.05.2016 по 27.08.2019. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Статтею 133 ЦПК України визначено види судових витрат. Так, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За змістом частини 2 статті 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч. 3, 4, 6 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. Згідно з пунктом четвертим частини 1статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Статтею 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт дев`ятий частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт шостий частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Матеріалами справи підтверджено, що між [PERSON] та Адвокатським бюро «МІШЕГЛІНА ТА ПАРТНЕРИ» укладено договір про надання правничої допомоги від 01 липня 2021 року. Згідно акту приймання-передачі робіт № 1 за вказаним вище договором позивачу надано наступні послуги: аналіз діючого законодавства, зустріч з клієнтом, огляд документів, що стосуються предмету звернення за правничою допомогою, первинна правнича консультація, ознайомлення з матеріалами наданими клієнтом стосовно його призначень та звільнення, відповідей Апарату Верховної Ради, юридичний аналіз документів на відповідність діючому законодавству; підготовка та надсилання адвокатських запитів в інтересах клієнта на адресу Апарату Верховної Ради; аналіз отриманих відповідей Апарату Верховної Ради; зустріч з клієнтом, надання усної консультації, і роз`яснень діючого законодавства щодо правовідносин, які виникли у зв`язку із невиплатою компенсації за невикористану відпустку при звільненні; формування правової позиції, вироблення стратегії та тактики захисту прав та законних інтересів клієнрта. Загальний витрачений час для надання правничої допомоги станом на 11 серпня 2021 року становить 8 годин, вартість 1 години послуг становить 1 500,0 грн, загальна вартість робіт становить 12 000,0 грн. Відповідно до акту приймання-передачі робіт № 2 за вказаним вище договором позивачу надано послуги щодо підготовки позовної заяви та інших процесуальних документів стосовно захисту прав і законних інтересів клієнта. Загальний витрачений час для надання правничої допомоги станом на 01 вересня 2021 року становить 4 години, вартість 1 години послуг становить 1 500,0 грн, загальна вартість робіт становить 6 000,0 грн. Відповідно до детального опису наданих послуг відповідно до Договору №4-В про надання правової допомоги від 01 липня 2021 року станом на 06 вересня 2021 року фактично виконано робіт до умов договору починаючи з 01 липня по 01 вересня 2021 року 12 годин, що складає фактичні витрати у сумі 21 000 грн. Разом з цим, виходячи із часу та вартості наданих послуг (12 годин *1 500 грн.) фактичні витрати складають 18 000 тис. грн. Докази щодо виконаних послуг на суму 3 000 грн. (21 000 грн. - 18 000 грн. = 3 000 грн.) позивачем не надано. Відповідно до наявного в матеріалах справи копії прибуткового касового ордеру позивачем сплачено за отримані послуги 21 000,00 грн. Так, відповідачем обґрунтованих заперечень щодо стягнення за його рахунок на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу не надано. З огляду на викладене, з урахуванням складності справи та обсягом наданих адвокатом послуг, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 18 000,0 грн., оскільки доказів щодо виконаних послуг на суму 3 000 грн. позивачем не надано. Враховуючи положення положення ст. 141 ЦПК України судовий збір за подання позову в розмірі 908, 00 грн. підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

Outcome: approved