Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 580\~709,76 гривень. що еквівалентно 19\~850 доларів США, згідно договору про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на частку житлового будинку від 15.01.2020 року за реєстровим №255, укладеного 21.09.2021 року за реєстровим №6746. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 20.09.2021 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. посвідчено договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на частку житлового будинку від 15.01.2020 року за реєстровим №255 (надалі Договір про розірвання). Відповідно до п.2 Договору про розірвання [PERSON] повертає [PERSON] грошову суму у розмірі 1\~129\~950 гривень, що на дату Договору про розірвання було еквівалентно 41\~850 доларів США, протягом 90 банківських днів з дня відмови [PERSON] від договору, які закінчилися 21 грудня 2021 року. На виконання п.2 Договору про розірвання [PERSON] повернув позивачу 22\~000 доларів США, про що позивач надала відповідні розписки (18.11.2021 року на 5000 доларів США, 30.11.2021 року - на 5000 доларів США, 15.12.2021 року - на 5000 доларів США, 14.01.2022 року - на 3000 доларів США, 01.02.2022 року - на 2000 доларів США, 14.02.2022 року - на 2000 доларів США). Решту суми в розмірі 19\~850 доларів США, що еквівалентно 580\~709,76 гривень, [PERSON] не повернув, уникає позивача, на телефонні дзвінки не відповідає. Оскільки відповідач [PERSON] на момент укладення договорів діяв в інтересах сім`ї, яка складається з дружини [PERSON] , та яка дала згоду на укладення чоловіком [PERSON] як основного договору так і договору про розірвання, стягнення боргу, на переконання позивача, повинно відбутись на її користь з обох відповідачів, тобто в солідарному порядку, як з подружжя. Зазначене стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом до відповідачів. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.04.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачами відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. 11.07.2022 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] (з підписом представника відповідача [PERSON] [PERSON] ) на позовну заяву, в якому вони просили закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору. Відзив мотивований тим, що свій обов`язок з повернення залишку боргу в сумі 19\~850 доларів США відповідач [PERSON] визнає в повному обсязі. Однак з початку повномаштабного вторгнення збройних сил РФ в Україну та введення воєнного стану підприємство, на якому працює відповідач, припинило роботу. З перших днів збройної агресії відповідач займався волонтерською діяльністю, зокрема, надання матеріальної допомоги ЗСУ з особистих коштів, що призвело до скрутного матеріального становища. Зазначені обставини відповідач вважає форс-мажорними обставинами, що унеможливили подальші виплати боргу позивачу. Відповідач готовий сплачувати позивачу борг щомісячними платежами по 2\~000 доларів США. Витрати позивача на професійну правову допомогу просив залишити за позивачем, вважаючи такі витрати непідтвердженими та такими, що порушують принцип пропорційності. 20.07.2022 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник вважав посилання відповідача на відсутність предмету спору безпідставним. Вказав, що виконання відповідачами обов`язку з повернення боргу було порушено ще до введення воєнного стану. Жодних реальних кроків зі сторони відповідачів з повернення позивачу коштів за час судового розгляду справи відповідачі не зробили. Готовність відповідача повертати борг щомісячними платежами по 2\~000 доларів США представник вважає обіцянкою та маніпуляцією з метою уникнення ухвалення судом рішення про примусове виконання зобов`язань. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом установлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно виконання зобов`язань. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 20.09.2021 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. за реєстром №6746 посвідчено укладений між [PERSON] та [PERSON] . Договір про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на частку житлового будинку від 15.01.2020 року за реєстровим №255 (а.с.5). Згідно п.2 цього Договору майнові права на частку житлового будинку (який буде побудований в [ADDRESS] ) залишаються у Сторони 1 ( [PERSON] ), Стороні 2 ( [PERSON] ) буде повернута грошова сума в розмірі 1\~129\~950 гривень, що на дату укладення цього Договору еквівалентно 41\~850 доларів США, протягом 90 банківських днів з дня відмови Сторони 2 від цього Договору. З копій розписок, написаних власноручно [PERSON] 18.11.2021 року, 30.11.2021 року, 15.12.2021 року, 14.01.2022 року, 01.02.2022 року, 14.02.2022 року, судом встановлено, що відповідачем [PERSON] на виконання умов Договору про розірвання повернуто позивачу кошти в загальній сумі 22\~000 доларів США (а.с.6-10). Решту боргу, що становить 19\~850 доларів США та еквівалентно 580\~709,76 гривень станом на 01.04.2022 року (як і станом на час ухвалення цього рішення), позивачу [PERSON] не повернуто. Позивач в позовній заяві зазначила, що строк виконання зобов`язання (повернення коштів) [PERSON] , визначений в Договорі про розірвання, закінчився 21 грудня 2021 року (90 календарних днів здати укладення Договору про розірвання). Однак суд не погоджується з таким твердженням, оскільки Договір про розірвання передбачає повернення [PERSON] позивачу коштів впродовж 90 банківських днів, що є відмінним від поняття «календарного дня». Визначення операційного (банківського) дня містить п.14.1.133 Податкового кодексу України, згідно якого Операційний (банківський) день - частина робочого дня, протягом якої приймаються документи на переказ та на їх відкликання і, за наявності технічної можливості, здійснюється їх обробка, передача та виконання. З викладеного вбачається, що поняття «банківських днів» (як зазначено в Договорі про розірвання) є наближеним поняттям до поняття «робочих днів». Застосувавши калькулятор робочих днів між датами (з врахуванням рекомендацій КМУ про перенесення робочих днів на сайті https://dtkt.com.ua) суд здійснив власний розрахунок кількості робочих (банківських) днів, починаючи з 21.09.2021 року (наступний день, за датою укладення Договору про розірвання) та 05.04.2022 року (дата подання позову до суду), та встановив, що між цими датами було 137 робочих днів. Відповідно зобов`язання вважається простроченим з 28.01.2022 (останній зі встановленого п. 2 Договору 90 го банківського дня). Тобто станом на день надходження позову до суду [PERSON] порушено умови Договору про розірвання щодо повернення усієї суми грошових коштів, а його зобов`язання вважається простроченим. \~Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої\~статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша\~статті 14 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, якщо інше не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст.612\~ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Оскільки відповідач [PERSON] допустив порушення виконання Договору про розірвання в частині повернення всієї суми грошових коштів, передбаченої Договором, своє зобов`язання у визначений Договором строк не виконав, права позивача є порушеними та підлягають захисту шляхом стягнення неповернутої різниці суми грошових коштів, що становить 19\~850 доларів США та, станом на 01.04.2022 року, еквівалентно 580\~709,76 гривень. Пред`являючи позовну вимогу про солідарне стягнення суми грошових коштів з відповідачів [PERSON] та [PERSON] позивач послалася на те, що відповідачі на дату укладення Договору про розірвання були подружжям, дружина [PERSON] надала згоду на укладення чоловіком [PERSON] . Договору про розірвання (п.4 Договору). Позивач вважає, що такий Договір про розірвання укладено в інтересах сім`ї, що має наслідком солідарну відповідальність подружжя за невиконання умов Договору в частині повернення грошових коштів. З цього приводу суд зазначає наступне. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм\~ЦК України\~підлягають застосуванню норми\~СК України. Велика Палата Верховного Суду в постанові №638/18231/15-ц від 30.06.2020 року дійшла до таких висновків. \~\~Відповідно до частини третьої\~статті 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України\~визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві\~спільної сумісної власності\~незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. \~Частина перша\~статті 21 СК України\~визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої\~статті 36 СК України\~шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, положення\~статті 60 СК України\~свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено\~статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором,\~є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої\~статті 61 СК України\~кореспондує частині четвертій\~статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга\~статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена\~законом\~мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Велика Палата Верховного Суду вважає слушними доводи Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в ухвалі від 13 листопада 2019 року\~щодо змісту\~статті 541 ЦК України, який свідчить про те, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства (див. наприклад постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81 цс 18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178 цс 18), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (провадження № 14-386 цс 18), від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12) (провадження № 14-526 цс 18)). Разом із цим Велика Палата Верховного Суду зауважує, що одним із завдань суду, а Верховного Суду зокрема, є тлумачення чинного законодавства, усунення недоліків законодавчої техніки та нормативних прогалин. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тлумачачи\~закон\~під час його застосування до конкретних правовідносин, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до частини другої\~статті 73 СК України\~стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені\~законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в\~законі\~прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Отже, усуваючи наведений законодавчий недолік, Велика Палата Верховного Суду погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження\~\~\~\~№ 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами. У пункті 4 Договору про розірвання чітко наведено, що вказаний договір укладається за згодою дружини [PERSON] , що породжує її солідарний, разом з [PERSON] обов`язок з повернення коштів. (а.с. 5). Враховуючи викладене та те, що відповідач [PERSON] у своєму відзиві не заперечував факт укладення договорів з позивачем в інтересах сім`ї, суд погоджується з позицією позивача щодо солідарного стягнення суми заборгованості з подружжя [PERSON] та [PERSON] . Підстав для закриття провадження у справі судом не встановлено, таке клопотання є безпідставним та необґрунтованим, тому таке клопотання [PERSON] не може бути задоволено. Наведені у клопотанні підстави для закриття провадження у справі можуть бути оцінені судом в якості підстав для відстрочки/розстрочки виконання судового рішення у разі наявності підстав для цього та підтвердження наведених обставин належними, допустимими і достатніми доказами. Наявність будь яких форс-мажорних обставин в якості підстав для відмови в задоволенні позову судом до уваги не приймається, оскільки зобов`язання стало простроченим до введення на території України воєнного стану. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, у рівних частках з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved