Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] 26 листопада 2021 р. звернулась до Костянтинівського міськрайоного суду з позовною заявою до Акціонерного товариства "Українська залізниця" , про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи . Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтувала тим, що 19 вересня 2018 року на 1059 км., ПК8, залізничної колії поблизу зупиночного пункту "Дружківка" , електровоз ВЛ-8 № 138 під керуванням машиніста [PERSON] , скоїв наїзд на гр. [PERSON] , який помер внаслідок отриманих травм. 20 вересня 2018 року за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018050000000750 та розпочато досудове розслідування. 31 жовтня 2018 року слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Донецької області, кримінальне провадження внесене до ЄРДР під № 12018050000000750 було закрито. Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження внесеного в ЄРДР під № 12018050000000750, факт наїзду поїздом на загиблого [PERSON] було встановлено на стадії досудового розслідування та між наїздом на загіблого електровозом ВЛ-8 № 1388 та смертю останнього, наявний причинно-наслідковий зв"язок. Власником електровозу ВЛ-8 № 1388 є ТЧ-1 Лиман, Акціонерного товариства "Українська Залізниця", а [PERSON] працює у структурному підрозділі "Лиманське локомотивне депо", регіональної філії "Донецька залізниця" (ТЧ-1 Лиман), АТ "Укразалізниця" та на теперешній час займає посаду машиніста. [PERSON] , мати загиблого [PERSON] , вона втратила рідного сина. Близьку людину, який був її опорою та підтримкою. Повністю зруйновано її нормальне життя. Загибель спричинила надзвичайні страждання, які продовжуються до цих пір. Позивач була близькою з сином, постійно спілкувалась, отримувала підтримку та допомогу. Смерть сина викликала необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя та побуту. Втрата сина беззаперечно призвела до необхідності докладати зусиль для організації свого життя і в майбутньому. Вона більше не зможе розраховувати на підтримку сина. Крім того, враховуючи, що з віком в людини зменшується можливість самостійно забезпечувати своє існування, Позивачу доведеться з часом докладати все більше зусиль для організації свого життя. Отже, Позивач втратила підтримку та допомогу, а також можливість отримувати таку підтримку та допомогу в майбутньому. Щодо часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану - попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки втрата сина є невідворотною і непоправною втратою. Втрата є такою, що не може бути відновлена, а тому душевні страждання будуть тривати і надалі, що свідчить про їх тривалість. Внаслідок смерті сина, Позивача переслідує відчуття самотності, тривожності, гострої несправедливості. Важко оцінити глибину душевних страждань Позивача, оскільки такі страждання більше ніколи не будуть припинені. Крім фактичних теплих відносин між Позивачем та її загиблим сином, слід враховувати також психофізичну природу людини, а саме те, що втрата матір"ю дитини є найтяжчою втратою. Щодо характеру та обсягу страждань - смерть сина є різкою і психотравматичною подіїю, яка викликає надзвичайний стрес. Страждання, пов`язані зі смертю, відрізняються тим, що є не «одномоментними», а «триваючими», тому що втрата сина є непоправною подією. Втрата сина є однозначно передчасною, оскільки на момент смерті йому було лише 33 роки і будь-яких передумов до його смерті не було. Встановити ціну людського життя неможливо, як і неможливо точно оцінити завдану моральну шкоду, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Враховуючи те, що Позивач позбавлена підтримки і допомоги від загиблого, втратила значну матеріальну підтримку, а також те, що смерть сина повністю змінила життя Повивача у всіх сферах та зруйнувала нормальні життєві зв`язки, Позивач оцінює розмір грошового відшкодування завданої їй моральної шкоди у грошовому еквіваленті - 200 000 гривень. Такий розмір є розумним і справедливим і зможе хоча б частково допомогти в організації свого життя після тяжкої втрати. Просить стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 200000 грн. та судові витрати. Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду від 04 листопада 2021 року позовну заяву [PERSON] до АТ "Українська залізниця" про відшкодування моральної шкоди було передано на розгляд Дружківського міського суду (а.с.25). 26 листопада 2021 року цивільна справа надійшла до Дружківського міського суду (а.с.29). 01 грудня 2021 року провадження по справі було відкрито та справу призначено до підготовчого судового засідання на 17 січня 2022 року (а.с.30-31). Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 17 січня 2022 року підготовче провадження в справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 07 люте 2022 року (а.с.42-43.) 26 січня 2022 року до Дружківського міського суду Донецької області від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого вони заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на наступне. Позовні вимоги мотивовані завданням позивачу моральної шкоди через спричинення смерті її сина джерелом підвищеної небезпеки - електровозом ВЛ8-1388, яке відбулося 19 вересня 2018р. на ст. Дружківка 1059 км пікет 9. Відповідачем для розслідування причин аварії було створено комісію. Згідно з актом службового розслідування аварії від 24 вересня 2018р. було встановлено, що вина працівників залізничного транспорту у травмуванні [PERSON] відсутня. Електровоз ВЛ8-1388 рухався з дозволеною швидкістю 68 км/г на вхідний зелений сигнал світлофору станції Дружківка. За 150 метрів за вхідним світлофором локомотивною було помічено сторонню особу з велосипедом, яка переходила залізничну колію та не реагувала на звукові сигнали великої гучності. Машиністом [PERSON] було застосовано екстрене гальмування з подачею піску на колісні пари, але наїзду неможливо було уникнути через малу відстань. При екстреному гальмуванні тормозний шлях склав 280 м, розрахунковий тормозний шлях 290 м. Згідно з висновками комісії, причиною смертельного травмування стало порушення [PERSON] п.п. 2.3, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України №54 від 19.02.1998р. Зазначені Правила визначають, що при наближенні поїзда (або локомотива, -вагона,-дрезини-тощо)-треба- зупинитись за межами небезпечної-зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід. Пішоходам забороняється: переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м. Крім того, в акті службового розслідування зазначено, що при огляді місця події помічником машиніста [PERSON] було виявлено травмовану особу біля якої лежав пошкоджений велосипед. Постраждалий був живий, без тями, важко дихав, явних слідів пошкодження не було, на ньому висіли навушники від мобільного телефону та відчувався запах алкоголю. Викладені вище обставини виключають вину відповідача та підтверджують факт смертельного травмування [PERSON] через власну необережність та недотримання вимог Правил. Відповідно до ч.5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Тому звертаємо увагу суду на наступні обставини справи, які підтверджують обставини непереборної сили та мають ознаки умислу потерпілого. Непереборна сила - це надзвичайна та невідворотна зовнішня подія, що позбавляє можливості за даних обставин запобігти негативним наслідкам її прояву. Непереборна сила є об`єктивним явищем, тобто подією, яка не залежить від волі, свідомості та бажання людини. При цьому ця подія, як правило, має стосовно діяльності суб`єкта зовнішній характер втручання. Основними ознаками непереборної сили є : це подія об`єктивно невідворотна за данних умов не тільки для данного заподіювана шкоди, але й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; це надзвичайна подія , яка не може бути передбачувана заподіювачем шкоди, це завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювана шкоди. Як зазначалося вище, наїзд відбувся через малу відстань між поїздом і постраждалим. При екстреному гальмуванні поїзда тормозний шлях склав 280 метрів, тоді як розрахунковий тормозний шлях мав складати 290 метрів. Потерпілий не реагував на звукові сигнали великої гучності так як був в навушниках та перебував в стані алкогольного сп`яніння. Перебування потерпілого на колії та відсутність реагування на звукові сигнали є надзвичайною подією для машиніста, яку він не міг передбачити. І ця подія для заподіювана шкоди є зовнішньою, так як загиблий не був працівником залізниці, і своїм перебуванням на колії порушував положення Правил, Крім того, з урахуванням всіх обставин справи, ні машиніст [PERSON] , ні будь який інший машиніст не змогли б уникнути наїзду на загиблого, так як це не можливо зробити фізично. Тому відповідач вважає, що було спричинено смертельне травмування через обставини непереборної сили. І відповідно до ч.5 ст. 1187 ЦК України, так як шкоду було завдано внаслідок непереборної сили, володілець джерела підвищеної небезпеки звільняється від відповідальності за завдану шкоду. Просять у задоволенні позовнихх вимог відмовити (а.с. 51-53). Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву з клопотанням розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з"явився, надав заяву про розгляд справи у їх відсутності. Представник відповідача АТ "Українська залізниця" у судове засідання не з"явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що в справі є судові розиски, надали заяву з клопотанням розглядати справу у їх відсутності. З огляду на таке, суд, вважає за можливе відповідно до ст. 247 ЦПК України, розглянути справу у відсутності сторін, без фіксації судового процесу, на підставі наявних у суду доказів. Суд, встановив, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним актовим записом № 469 Костянтинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області (а.с.13). За фактом смерті [PERSON] внаслідок травмування до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №12018050000000750 20 вересня 2018 року та розпочато кримінальне провадження передбачене ч. 3 ст. 276 8 КК України. Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 31 жовтня 2018 року встановлено, що 19 вересня 2018 року приблизно о 18 год. 40 хвл. на 1059 км. пікету № 8 залізничної колії поблизу зупиночного пункту "Дружківка" м.Дружківка між опорами лінії електричних мереж № 23 та № 24 вздовж вулиці Олекса Тихого стався наїзд електровоза "ВЛ8" № 1388 сполученням "Кривий Торець-Слов"янськ" під керуванням машиніста [PERSON] на пішохода [PERSON] , який прямував через залізнично-дорожню колію. Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018050000000750 від 20 вересня 2018 року - закрито за відсутністю в діях машиніста складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України (а.с.6-7). Батьками померлого [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 10 червня 1985 року відділом ЗАГС виконкомом Артемівської міської ради Донецької області (а.с.14). 22 грудня 1987 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та її було привласненно прізвище [PERSON] , що підтверджується актовим записом № 4 Щеліновської с-ради Бєлгородської області (а.с.17). Таким чином, [PERSON] є матір"ю померлого [PERSON] . Відповідно до листа АТ "Українська залізниця" від 17 червня 2021 року у добу 19 вересня 2018 року під час смертельного травмування рухомим складом [PERSON] по станції Дружківка, електровозом ВЛ-8 № 1388 у складі вантажного поїзду № 4802 керував машиніст структурного підрозділу "Лиманське локомотивне депо" регіональної філії "Донецька залізниця" (ТЧ 1 Лиман) [PERSON] . Електровоз серіїї ВЛ-8 перебуває на балансі ТЧ -1 Лиман, що також підтверджується копіями інвентарної карти обліку основних засобів форми № ОЗ-6. Відповідно до наказа № 85/ос від 24 квітня 2014 року [PERSON] було призначено на посаду машиніста електровоза (а.с.9-12). Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до частин 2-4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п.. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Частиною 1 ст. 1187 ЦК України зазначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Отже, для виникнення обов"язку з відшкодування шкоди заподіяної джерелом підвищенної небезпеки необхідно:1) факт заподіяння шкоди; 2) причинно-наслідковий зв"язок між подією та заподіянням шкоди. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові № 4 від 01 березня 2013 року п. 4 роз"яснив, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Як зазначено в Постанові Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2020 року у справі № 357/6237/19-ц шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, що узгоджується з пунктом 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року N94 Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. В даному випадку має місце і перший і другий елемент необхідні для відшкодування шкоди. Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження внесеного в ЄРДР під № 1201805000000750, факт наїзду поїздом на загиблого [PERSON] було встановлено на стадії досудового розслідування, та між наїздом на загиблого електровозом ВЛ-8 № 1388 та смертю останнього наявний причинно-наслідковий зв"язок. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частина 1 статті 1172 ЦК України передбачає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Власником електровозу ВЛ-8 № 1388 є ТЧ-1 Лиман АТ "Українська Залізниця", а [PERSON] працює у структурному підрозділі "Лиманське локомотивне депо", регіональної філії "Донецька залізниця" (ТЧ-1 Лиман), АТ "Укрзалізниця" та на теперешній час займає посаду машиніста. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК Україїни моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Частиною 3 статті 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, зазначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 25 травня 2001 роу № 5 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди" остаточне рішення щодо розміру відшкодування моральної шкоди приймає суд. При визначенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен враховувати в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він виходить, а також інші обставини, що мають значення для врішення спору. Суд, не може погодитися із доводами відповідача, що у задоволенні позовних вимог треба відмовити, оскільки смертельне травмування [PERSON] відбулось через обставини непереборної сили. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху. Правила частини четвертої статті 1193 ЦК про можливість зменшення розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину, застосовуються у виняткових випадках, якщо відшкодування шкоди у повному розмірі неможливе або поставить відповідача у тяжке матеріальне становище. Крім того, зменшення розміру відповідальності особи, на яку покладено обов`язок відшкодувати шкоду, завдану каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, можливе за її письмовою вимогою, якщо працездатність потерпілого зросла порівняно з тією, яка була в нього на момент вирішення питання про відшкодування шкоди (стаття 1204 ЦК). При цьому порядок доведення таких обставин є аналогічним порядку, передбаченому для визначення втрати працездатності. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 ЦК, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, та у разі відшкодування витрат на поховання (частина третя статті 1193 ЦК). Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не відповідає за шкоду, завдану цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб (наприклад, у разі незаконного заволодіння транспортним засобом), внаслідок непереборної сили (наприклад, у разі стихійного лиха), а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії (неправомірно заволоділи транспортним засобом, механізмом або іншим об`єктом), відшкодовують шкоду на загальних підставах цивільно-правової відповідальності особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки. Коли цьому сприяла недбалість її власника або володільця (не була забезпечена належна охорона тощо), відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, яка неправомірно заволоділа цим джерелом, і на його власника або володільця у частці відповідно до ступеня вини кожного з них, з урахуванням обставин, що мають істотне значення (частина четверта статті 1187 ЦК). Відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що шкоди завдано внаслідок непереборної сили. Таким чином, суд, вважає, що позовні вимоги треба задовольнити частково у сумі 150000 гривень. Щодо стягнення позивачем судових витрат на правову допомогу, суд, зазначає наступне Відповідно до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частинами 3,4,8 статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні на користь якої ухвалене рішення. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved