Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

У січні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] (попереднє прізвище [PERSON] ), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця. В обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідно до укладеного договору від 08 червня 2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 7000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Остання у заяві підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає між нею і АТ КБ «ПриватБанк» договір про надання банківських послуг. Узяті на себе за кредитним договором зобов`язання [PERSON] не виконала. [INFO] позичальник померла. На час смерті боржника заборгованість за кредитним договором складає 16\~070 грн 38 коп, у тому числі: 7184 грн 83 коп - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 8885 грн 55 коп - заборгованість за пенею. Зазначену заборгованість позивач просить стягнути із спадкоємців померлої [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Під час підготовчого провадження відповідачі [PERSON] , [PERSON] подали до суду відзиви на позовну заяву, відповідно до змісту яких останні заперечують проти задоволення позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» із підстав заявлення позову до неналежних відповідачів. Відповідач [PERSON] у поданому до суду відзиві зазначає, що проти задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» заперечує з підстав пропуску позивачем визначеного частиною 2 статті 1281 ЦК України строку, що позбавляє його права вимоги в силу частини 4 статті 1281 ЦК України. Також вказує, що позивач не довів наявність і розмір спадкового майна, у межах вартості якого спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора. Також у поданому до суду під час підготовчого провадження спільному письмовому клопотанні відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] просили відмовити в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» з огляду не недоведеність банком факту наявності боргу за кредитом у померлої [PERSON] на день її смерті. Ухвалою судді від 08 лютого 2021 року прийнято позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 04 жовтня 2021 року прийнято дану справу до провадження судді Столковського В. І. Ухвалою суду від 26 квітня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] адвокат Дацишина М. В. проти задоволення позову заперечила з підстав, вказаних у відзивах на позовну заяву. Зазначила, що відповідачі заперечують наявність у померлої [PERSON] боргових зобов`язань перед АТ КБ «ПриватБанк» на час її смерті. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, надіслали до суду письмові заяви про слухання справи за їх відсутності, в яких вказали, що проти задоволення позову заперечують. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява до задоволення не підлягає із наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що 08 червня 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір про надання банківських послуг, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 7000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Взяті на себе за кредитним договором зобов`язання позичальник не виконала належним чином. [INFO] [PERSON] померла. На день смерті спадкодавця разом із нею у [ADDRESS] були зареєстровані, зокрема, її мати [PERSON] , батько [PERSON] , сестри [PERSON] і [PERSON] , брати [PERSON] і [PERSON] , а також діти [PERSON] і [PERSON] . Спадкоємці із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися. Заповіт спадкодавець не складала. Претензія кредитора у порядку статті 1281 ЦК України направлена до Ізяславської державної нотаріальної контори 09 червня 2020 року. 21 вересня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» направило відповідачам листи-претензії. За розрахунком позивача станом на 13 грудня 2020 року заборгованість за договором складає 16 070 грн 38 коп, у тому числі: 7184 грн 83 коп - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 8885 грн 55 коп - заборгованість за пенею. Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи, а саме: анкетою-заявою від 08 червня 2011 року, довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідкою про надання кредитних карток, паспортами громадян України [PERSON] , [PERSON] (попереднє прізвище [PERSON] ), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Ізяславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області 07 вересня 2018 року, свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Ізяславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області 29 травня 2018 року, свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Ізяславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області 10 липня 2018 року, свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізяславського районного управління юстиції у Хмельницькій області 09 січня 2015 року, свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Ізяславським відділом реєстрації актів громадянського стану 07 травня 1998 року, свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Ізяславським райвідділом ЗАГСу Хмельницької області 28 січня 1994 року, свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Ізяславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області 12 листопада 2016 року, довідками виконавчого комітету Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області від 12 травня 2021 року № 1156 та від 16 червня 2021 року № 1415, претензією кредитора від 19 травня 2020 року, відповіддю Ізяславської державної нотаріальної контори від 16 червня 2020 року № 731/02-14, листами-претензіями від 06 серпня 2020 року, розрахунком боргу станом на 13 грудня 2020 року, повідомленням завідувача Ізяславської державної нотаріальної контори від 06 березня 2021 року № 218/01-16, Інформаційними довідками зі Спадкового реєстру від 05 березня 2021 року №№ 63812964, 63812966. Відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №№ 274568654, 274569973 від 13 вересня 2021 року відомості про наявність у померлої [PERSON] на праві власності нерухомого майна відсутні. За змістом повідомлення Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 18 лютого 2022 року № 506/421-22 станом на 01 січня 2013 року за [PERSON] на території Ізяславського району земельних ділянок зареєстровано не було. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У силу статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). За приписами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно з статтями 1261, 1262 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Відповідно до приписів статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Частиною 1 статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. У силу частини 1 статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Із матеріалів справи встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками спадкодавця [PERSON] , а, отже, і спадкоємцями першої черги за законом. Із довідки, виданої виконавчим комітетом Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області 16 червня 2021 року за № 1415, вбачається, що останні були зареєстровані із [PERSON] у [ADDRESS] на день її смерті. Таким чином, у матеріалах цивільної справи наявні належні докази того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці першої черги за законом, прийняли спадщину після смерті позичальника шляхом постійного проживання зі спадкодавцем, як це передбачено частиною 3 статті 1268 ЦК України. Заяви вказаних спадкоємців про відмову від прийняття спадщини не подані. Також матеріали справи не містять належних доказів про інше зареєстроване місце проживання спадкоємців [PERSON] та [PERSON] , яке було б відмінним від місця проживання спадкодавця. Зважаючи на встановлені обставини та наявні в матеріалах справи письмові докази, суд вважає доведеним позивачем факт прийняття відповідачами [PERSON] та [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] . Водночас, судом також встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є рідними братами та сестрами спадкодавця [PERSON] . Відтак, останні є спадкоємцями другої черги за законом після її смерті. У силу приписів статті 1258 ЦК України відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] одержали б право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Оскільки у даній справі судом встановлено наявність спадкоємців першої черги, які прийняли спадщину (батьків та дітей спадкодавця), відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] як спадкоємці другої черги за законом права на спадкування після смерті [PERSON] не мають. Водночас відповідач [PERSON] на час відкриття спадщини не проживала із спадкодавцем та заяву про прийняття спадщини відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України не подавала. Зазначені обставини унеможливлюють визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належними відповідачами за позовом кредитора спадкодавця про стягнення боргу після смерті [PERSON] та стягнення із них такого боргу. Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи. У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі за своєю ініціативою і без згоди позивача залучати інших осіб до участі у справі як відповідачів чи співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові. Таким чином, у позові АТ КБ «ПриватБанк» у частині вимог до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] необхідно відмовити через їх пред`явлення до неналежних відповідачів. Крім того, відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Однак клопотання про залучення до участі в справі в якості співвідповідачів малолітніх дітей спадкодавця [PERSON] і [PERSON] , які прийняли спадщину після смерті [PERSON] відповідно до приписів частин 3, 4 статті 1268 ЦК України, оскільки є малолітніми та проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, позивачем не заявлено. Відтак, правильно вирішити спір без участі усіх спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , неможливо. Що стосується позову АТ КБ «ПриватБанк» у частині вимог до [PERSON] та [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У силу статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Із норм статті 547 ЦК України слідує, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Як передбачено статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. АТ КБ «Приватбанк» обґрунтувало свій позов у частині стягнення пені тим, що між сторонами був укладений кредитний договір, за умовами якого [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, однак, остання не виконала зобов`язання за цим договором, у зв`язку із чим виникла заборгованість. На підтвердження вказаних обставин АТ КБ «Приватбанк» надало анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і витяг з Умов та правил надання банківських послуг. Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 08 червня 2011 року не містить умов щодо розміру та підстав для нарахування неустойки. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і витяг з Умов та правил надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, не підписані спадкодавцем, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови та тарифи розуміла [PERSON] , ознайомилася та погодилася із ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. За відсутності достатніх підтверджень про конкретні запропоновані спадкодавцю Умови та Правила надання банківських послуг, відсутності у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із [PERSON] кредитного договору, оскільки ці документи достовірно не підтверджують вказаних обставин. У зв`язку з цим до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила частини 1 статті 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19), яка згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права. Оскільки матеріали справи не містять доказів щодо істотних умов укладеного сторонами кредитного договору, то надані АТ КБ «ПриватБанк» розрахунки заборгованості достовірно не вказують на розмір невиконаного спадкодавцем зобов`язання та є неналежним доказом. Отже, факт невиконання зобов`язання за кредитним договором від 08 червня 2011 року у частині сплати неустойки (пені) не доведений, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Згідно з позовною заявою, розрахунком заборгованості та випискою за договором станом на 15 грудня 2020 року, наданими позивачем, позичальник отримала кредит у розмірі 13 187 грн 47 коп. [PERSON] періодично погашала заборгованість за договором і загальний розмір платежів складає 16 521 грн 89 коп. При цьому, кошти в сумі 1805 грн 80 коп були сплачені та зараховані в рахунок погашення боргу після смерті спадкодавця. Частину зазначених платежів за кредитом АТ КБ «ПриватБанк» спрямовувало у погашення процентів, страхових платежів за договором «Страхування кредитного ліміту» та пені, які не передбачені умовами укладеного договору про надання банківських послуг. Ці платежі підлягали зарахуванню у погашення кредиту. Тому суд вважає, що позивач не довів наявність у спадкодавця заборгованості за кредитним договором. Згідно з частинами 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведеного, немає правових підстав для стягнення заборгованості за договором із спадкоємців. Відповідно до статей 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed