Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 02 серпня 2022 [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 липня 2020, зареєстрованого в реєстрі за № 450, посвідченого та виданого приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу Сумської області належить житловий будинок [ADDRESS] . Право власності на зазначений об`єкт нерухомості - житловий будинок зареєстровано 15 червня 2021 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У зазначеному будинку окрім неї зареєстровані [PERSON] (бабуся) та [PERSON] , який не є членом її сім`ї. Тривалий час відповідач за місцем реєстрації не проживає та не з`являється, з останнім втрачено будь-який зв`язок, його особисті речі у будинку відсутні, участі в утриманні будинку та оплаті житлово-комунальних послуг останній не приймає. Реєстрація [PERSON] у будинку порушує її права як власника та позбавляє можливості розпоряджатись своїм майном. [PERSON] , який не проживає за зареєстрованою адресою з 2017, втратив право на користування будинком внаслідок своєї відсутності без поважних причин понад один рік. У добровільному порядку відповідач з реєстраційного обліку не знімається, у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості вільно розпоряджатись своєю власністю. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 10 серпня 2022 відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до судового розгляду. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву у 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження. На підставі ст. 91 ЦПК України ухвалою задоволено клопотання про виклик свідків (а. с. 17-18). Заяви (клопотання) учасників справи. 06 вересня 2022 року у судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Додатково повідомила, що успадкувала будинок за вказаною адресою після смерті діда та проживає у вказаному будинку близько двох років. Відповідача [PERSON] вона не знає, зв`язок із ним відсутній, останній за адресою реєстрації жодного разу не з`являвся, що можуть підтвердити свідки, явку яких вона забезпечила до суду. Реєстрація відповідача у будинку створює їй перешкоди як власнику щодо розпорядження та користування житловим будинком. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи за місцем реєстрації (а. с. 20). Відповідно до положень ч. 8 ст. 128 ЦПК України відповідач по справі вважається належним чином повідомлений про час, день та місце проведення судового засідання ( а.с. 30) . В установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строк до суду не надано відзиву на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст.178 ЦПК України. Статтею 280 ЦПК України передбачено, що в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач проти заочного вирішення справи не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарчими спорудами під [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 липня 2020, зареєстрованого в реєстрі за № 450, посвідченого та виданого приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу Сумської області (а. с. 10). Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15 червня 2021 зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.07.2020 (а. с. 5-7). Зі змісту довідки про склад сім`ї, за адресою: [ADDRESS] окрім власника [PERSON] , зареєстровані наступні особи: [PERSON] , 1939 р.н. (бабуся) та з 2016 - [PERSON] , 1955 р.н., який за вказаною адресою фактично ніколи не проживав, що стверджується актом, складеного депутатом міської ради у присутності свідків -сусідів (а. с. 8-9). Допитані у судовому засіданні свідки: [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що проживають по сусідству і можуть підтвердити, що відповідача у справі - [PERSON] 1955 р.н., жодного разу не бачили, останній не з`являється за адресою реєстрації. У будинку після смерті діда [PERSON] проживає його онука [PERSON] - позивач у справі. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України. Зокрема, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року по справі № 6-158цс14 зазначено, що із припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням. Отже, у власника житлового приміщення є право вимагати захисту порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, які не є і не були членами його сім`ї на підставі положень статей 383, 391 Цивільного кодексу України. Право використання помешканням для власного проживання та для проживання членів сім`ї, інших осіб належить його власнику, а за ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном (ст. 383 ЦК України). Згідно частини 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014№ 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до пункту другого частини 34 Постанови, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, здійснюється зняття з реєстрації місця проживання особи. Відповідно до положень норм ст. ст.16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Висновки суду. Виходячи з системного аналізу вищенаведених положень законодавства, наданих суду доказів, які не викликають сумнівів у їх допустимості та достовірності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований у будинку [ADDRESS] , який на даний час належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності, понад рік без поважних причин не проживає у вказаному будинку, а лише зареєстрований у ньому, не приймає участі в утриманні житла та сплаті комунальних послуг, між сторонами не досягнуто будь-якої домовленості щодо укладення договору найму (оренди) житла. Суд вважає, що реєстрація відповідача у житловому будинку, що належить позивачу, порушує її права як власника, оскільки перешкоджає здійсненню права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд керується положеннями п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, згідно з яким судові витрати покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved