Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-08 00:00:00

У серпні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з заявою, у якій просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , місце народження - м. Маріуполь, Донецької області, громадянина України, який помер [INFO] у м. Маріуполь, Донецької області, причина смерті: вибухова травма: осколкові поранення живота з ушкодженням внутрішніх органів; ушкодження в результаті бойових дій від осколків. Необхідність встановлення даного факту в судовому порядку обґрунтована тим, що [PERSON] помер на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, у зв`язку з чим заявниця позбавлена можливості отримати свідоцтво про смерть. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 01.09.2022 заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. 06.09.2022 від заявника надійшла заява на усунення недоліків. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 07.09.2022 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено на 09.09.2022. Заявниця у судовому засіданні пояснила, що звернулася до суду встановити факт смерті її батька - [PERSON] , який загинув [INFO] . Так, [INFO] о 14:00 вона знаходилася в квартирі по [ADDRESS] ), в якій проживала разом з батьком. Було два прильоти. Батько разом з сусідами в цей час знаходився у дворі цього будинку. Після прильотів вона почула крики про допомогу, спустилася вниз і побачила батька, він вже був мертвий, його зачепило осколками від снарядів. Через хвилин 10 побачили поліцейського, який повідомив, що треба чекати наряд, який приїде та зафіксує смерть. Тіло батька лежало біля будинку 3 (три) дні, воно було понівечене. Поруч було тіло чоловіка сусідки. Поховали їх парку. 26 червня 2022 року зателефонували сусіди і повідомили, що тіла ексгумують. Вона зв`язалася зі своєю тіткою (старшою сестрою батька), яка отримала довідку про смерть батька, після чого його перепоховали. Представник заявниці надала усні та письмові пояснення, в яких йдеться про те, що доказами, які підтверджують факт смерті [PERSON] , [INFO] є: копія лікарського свідоцтва про смерть № 496 від 26.07.2022, виданого «Республіканським бюро судово-медичних експертиз» м. Донецька; фотокартки з місця поховання [PERSON] ; свідчення свідка [PERSON] , яка допитана в як свідок в судовому засіданні. Водночас із цим, відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Так, 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією рф проти України, з 5:30 год. 24 лютого 2022 року на території України запроваджено воєнний стан, строком на 30 діб, який після чого неодноразово продовжувався, та останнього разу відповідно до Указу Президента України № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, з подальшим продовженням строку дії воєнного стану. 23 березня 2022 року у газеті «Голос України» опубліковано статтю під заголовком «росія вже стирає з лиця землі українські міста: вже немає Волновахи, Маріуполь зруйнований на 90 відсотків», в який йдеться, зокрема, про те, що у півмільйонному місті не залишилося жодної будівлі без пошкоджень, а заступник міського голови [PERSON] зазначає, що 80-90 відсотків інфраструктури зруйновано. 17 травня 2022 року у газеті «Голос України» опубліковано статтю під заголовком «Донеччина: окупанти перетворюють Маріуполь на кладовище», в який йдеться, зокрема, маріупольці повідомляють про нетиповий для мирного життя рівень смертності, - зауважив радник маріупольського міського голови Петро Андрющенко. - Багато людей середнього віку помирає. Рівень смертності такий, що на місці ексгумованих могил на подвір`ях одразу виникають нові. Сумний потік смерті не спадає. Таким чином, та обставина, що у місті Маріуполі Донецької області після початку нової фази агресії рф проти України, зокрема, у березні-травні 2022 року, здійснюються регулярні обстріли, авіаційні бомбардування та мешканці міста здійснюють стихійні поховання - ця обставина є загальновідомою обставиною, яка не потребує доказування. Батько заявниці загинув в м. Маріуполь Маріупольської міської територіальної громади Маріупольського району Донецької області, яка віднесена до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 23 серпня 2022 року, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75 (у редакції наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 26.08.2022 № 193). Заява про встановлення факту смерті має бути розглянута відповідно до ст. 317 ЦПК України. Крім іншого, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.03.2020 у справі № 522/16286/18 сформовано правову позицію, відповідно до якої визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України, ніяким чином не легітимізує таку владу. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Фактично, іншим шляхом, ніж у судовому порядку, заявниця позбавлена можливості встановити відповідний факт. Заслухавши пояснення заявниці та її представника, дослідивши наявні докази, суд встановив таке. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Встановлено, що заявниця [PERSON] є дочкою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] . На підтвердження факту смерті [PERSON] , заявниця подала лікарське свідоцтво про смерть та довідку про причину смерті, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, відповідно до яких [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у м. Маріуполь, Донецької області, причина смерті: вибухова травма: осколкові поранення живота з ушкодженням внутрішніх органів; ушкодження в результаті бойових дій від осколків. Допитана як свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що є сусідкою [PERSON] у м. Маріуполі; проживали в одному під`їзді з нею, її татом та молодшою сестрою; знали один одного, віталися, але з початком війни почали більше спілкуватися, готували їжу разом. Свідок показала, що особисто бачила мертвим тата [PERSON] [PERSON] , який загинув під час війни [INFO] , коли у їхній двір прилетів снаряд. [PERSON] загинув відразу, а чоловіка (свідка) поранило, і він через пів години помер. Біля під`їзду тіла пролежали три дні. Свідок шукала поліцію. Повідомила про загиблих. Були постійні обстріли. Тіла почали розкладатися. Приходили тварини об`їдати тіла. Після чого вирішили похоронити тіла в сквері. Копати яму було важко. Там була вирва (яма) від снаряду і в ній похоронили [PERSON] та чоловіка (свідка). Свідок зробила хрест своєму чоловіку, та табличку [PERSON] . Після того, як вони виїхали з м. Маріуполя, їй зателефонувала колега і повідомила, що її чоловіка викопують. Потім зателефонували тітці [PERSON] , і брату свідка. Тіла відкопали, повезли в морг і видали медичні довідки про загибель. Тіла перепоховали на новому місці у с. Старий Крим. Факт смерті її чоловіка також встановлено у судовому порядку. Відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим.

Outcome: approved