Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», в якому просить визнати кредитний договір №NAN2AN55720204 від 24.12.2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» припиненим внаслідок належного його виконання. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 24.12.2008 року між сторонами було укладено кредитний договір №NAN2AN55720204, відповідно до якого відповідач надав позивачу кредитні кошти в розмірі 77\~782,56 грн. на купівлю автомобіля, а також супутні витрати. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання, між сторонами було укладено також договір застави рухомого майна, відповідно до умов якого позивачем було надано у заставу відповідачу рухоме майно автомобіль DAEWOO NEXIA, легковий седан В, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , № кузова [NUMBER] . Відповідно до умов кредитного договору та договору застави, в разі неналежного виконання позивачем взятих на себе зобов`язань за договором, відповідач набуває право на звернення стягнення на предмет застави в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором. 08.12.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено акт приймання автомобіля для подальшої реалізації та направлення коштів на погашення заборгованості. 17.05.2010 року позивач отримав повідомлення про те, що предмет застави був проданий за 79\~000 гривень. Отримані кошти було направлено на погашення заборгованості за кредитним договором. З огляду на викладене, зазначає, що ним зобов`язання перед відповідачем виконано належним чином. Натомість у повідомленні від 17.05.2010 року відповідач нарахував суму заборгованості у розмірі 35\~500 грн., з чим не погодився позивач. Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає про невизнання позовних вимог, посилаючись на те, що у зв`язку з простроченням внесення чергових платежів та фінансовою неспроможністю своєчасно виконувати свої зобов`язання за кредитним договором [PERSON] 08.10.2010 року було передано предмет застави автомобіль DAEWOO NEXIA ПАТ КБ «ПриватБанк» та надано доручення на його реалізацію за ринковою ціною та направлення коштів, отриманих від реалізації автомобіля на погашення заборгованості за кредитом, що банком і було зроблено. Але суми, отриманої від реалізації автомобіля не вистачило для покриття всієї заборгованості, про що позивача і було повідомлено. У звязку з наявністю несплаченої заборгованості за кредитним договором станом на 19.04.2012 року в сумі 66\~699,62 грн. банк звернувся до суду з позовом про її примусове стягнення з [PERSON] .. Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 13.07.2012 року з [PERSON] на користь банку було стягнуто залишок заборгованості за кредитним договором у сумі 66\~699,62 грн. (з урахуванням суми, отриманої від продажу автомобіля). Рішення набрало законної сили, але позивачем виконано не було. Зазначає, що реалізація предмета застави жодним чином не припиняє умов кредитного договору. Крім того, п.25 договору застави передбачено право кредитора задовольнити свої вимоги з іншого майна заставодавця, якщо коштів, отриманих від реалізації предмета застави недостатньо. З огляду на викладене, позивачем не надано доказів виконання зобов`язання належним чином, а тому позовні вимоги є безпідставними. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представником позивача надано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідачем не надано жодного доказу того, яким чином та на підставі чого було розподілено кошти, що були отримані після продажу заставного автомобіля. Посилається на закінчення терміну дії договору 23.12.2014 року та відсутність підстав для нарахування відсотків. Також висловив сумнів з приводу того, що відзив підписано особою, що має право на зайняття адвокатською діяльністю. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова Грищенко І.О. від 12.09.2018 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення допущених недоліків. Після усунення позивачем недоліків заяви ухвалою судді від 23.10.2018 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 02.03.2020 року витребувано докази у відповідача. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказана цивільна справа розподілена в провадження судді Цвірюка Д.В. 28.07.2020 року. Ухвалою суду від 16.10.2020 року заяву представника позивача про забезпечення позову повернуто заявникові. Ухвалою суду від 16.10.2020 року повторно витребувано докази у відповідача. Ухвалою суду від 16.10.2020 року, постановленою без видалення суду до нарадчої кімнати, відмовлено у неприйнятті відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 09.11.2020 року заяву представника позивача про забезпечення позову повернуто заявникові. Ухвалою суду від 30.11.2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 12.04.2021 року за клопотанням представника позивача витребувано докази у відповідача. Ухвалою суду від 30.06.2021 року повторно витребувано докази у відповідача. Ухвалою суду від 15.09.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши вступне слово представників сторін, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний\~окремо та\~у сукупності\~й взаємозв`язку, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Відповідно до ч.ч. 2, 3\~ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~\~Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що 24.12.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №НAН2AN55720204, відповідно до якого Банк надав позивачу кредитні кошти в розмірі 77\~782,56 грн. на купівлю автомобіля, а також супутні витрати. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання, між сторонами було укладено також договір застави рухомого майна, відповідно до умов якого позивачем було надано у заставу відповідачу рухоме майно автомобіль DAEWOO NEXIA, легковий седан В, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , № кузова [NUMBER] . Відповідно до умов кредитного договору та договору застави, в разі неналежного виконання позивачем взятих на себе зобов`язань за договором, відповідач набуває право на звернення стягнення на предмет застави в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором. Відповідно до ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Так, відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтями 525 та 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язань. За змістом ч. 1\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Виходячи зі змісту ст. ст. 526, 599 ЦК України, зобов`язання вважається виконаним належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться. Нормами статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до частин 1 і 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. А згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 527 ЦК України передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Відповідно до вимог статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.\~Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.\~Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.\~У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Статтею 590 ЦК України передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 20 Закону «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Звернення стягнення на заставлене майно державного підприємства (підприємства, не менше п`ятдесяти відсотків акцій (часток, паїв) якого є у державній власності) здійснюється за рішенням суду. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. Статтею 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реалізацію обтяжень» унормовано, що взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» за рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором. За змістом ст. 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реалізацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. У відповідності до п.25 Договору застави рухомого майна, укладеного 24.12.2007 року між сторонами у даній справі, у випадку, коли суми, вирученої від продажу предмету застави, недостатньо для повного задоволення вимог Заставодержателя, останній має право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення своїх вимог з іншого майна Заставодавця, у першу чергу перед іншими кредиторами. Так, з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами у справі, що 08.12.2010 року було складено акт приймання предмета застави - автомобіля DAEWOO NEXIA, легковий седанВ, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , № кузова [NUMBER] для подальшої реалізації та направлення коштів на погашення заборгованості. Листом від 17.05.2010 року №41.0.0.0/1-272 Банком повідомлено [PERSON] про реалізацію предмета застави за ціною 79\~000 гривень. Заборгованість становить 35\~500,00 гривень. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 13.07.2012 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задоволені у повному обсязі, зокрема, стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» суму заборгованості у розмірі 66\~699,62 грн.. При ухваленні зазначеного рішення судом встановлено, що зазначений розмір заборгованості виник за договором №НAН2AN55720204 від 24.12.2007 року та станом на 19.04.2012 року складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 32\~837,69 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 18\~192,39 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 1877,95 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором в сумі 10\~377,32 грн., а також штрафів, а саме штрафу (фіксована частина) в сумі 250,00 грн., та штрафу (відсоткова складова) в сумі 3164,27 грн.. Зазначене судове рішення набрало законної сили, доказів його скасування суду не надано, не містять їх і матеріали справи. Постановою державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 18.04.2013 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2011/8573/12, виданого Дзержинським районним судом м.Харкова про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми заборгованості у розмірі 66\~699,62 грн.. 24.07.2018 року старшим державним виконавцем Шевченківського ВДВС міста Харків ГТУЮ у Харківській області винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Відомостей про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням судового рішення матеріали справи не містять, не надано їх сторонами і в судовому засіданні. Крім того, ні позивачем, ані його представником не надано до суду належних та допустимих доказів повного виконання зобов`язань, що виникли у [PERSON] у зв`язку з укладенням 24.12.2007 року кредитного договору з ПАТ КБ «ПриватБанк». Не отримано таких доказів і судом на виконання ухвал про витребування доказів у даній справі. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі за його недоведеністю. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України. Оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору, судові витрати зі сплати судового збору слід віднести на рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed