Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до Долинського районного суду Кіровоградської області з позовом до відповідача Долинської міської ради Кропивницького району Кіровоградської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими (присадибними) будівлями і спорудами, у якому (позові) просила: - визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими (присадибними) будівлями і спорудами по [ADDRESS] , укладений 28.11.1973 між [PERSON] та [PERSON] та визнати за [PERSON] . [INFO] , право власності на житловий будинок з господарськими (присадибними) будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона проживала разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 28.11.1973 вони уклали усний договір купівлі-продажу зазначеного будинку. На підтвердження та виконання зазначеного договору вона передала [PERSON] 3000,00 рублів, на підтвердження чого остання написала розписку, а також передала їй документи на будинок: технічний паспорт, домову книгу та ключі від будинку. Вони домовились, що у майбутньому нотаріально засвідчать договір купівлі-продажу зазначеного будинку, однак [INFO] [PERSON] померла. У зазначеному будинку вона проживає й по теперішній час, однак оформити свої права на будинок за наведених обставин не може, окрім як у судовому порядку. Ухвалою від 26.07.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом з постановленням здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження і розпочато підготовче провадження у справі із призначенням підготовчого судового засідання з повідомленням (викликом) учасників справи. Копія зазначеної ухвали була отримана відповідачем 05.08.2022, що підтверджується розпискою його представника, яка міститься у матеріалах справи. Відзив на позов від відповідача до суду не надходив. Ухвалою від 24.08.2022 підготовче провадження у справі закрито та її призначено до судового розгляду по суті у судовому засіданні. Позивач, яку належним чином було повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується розпискою її представника від 13.09.2022, яка міститься у матеріалах справи, - у судове засідання не з`явилась, із клопотанням про відкладення засідання до суду не зверталась, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач, якого належним чином було повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується розпискою його представника від 14.09.2022, яка міститься у матеріалах справи, - участь у судовому засіданні свого представника не забезпечив, із клопотанням про відкладення засідання до суду не звертався. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За наведених вище обставин та положень цивільного процесуального законодавства, зокрема тих, за якими суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, - суд дійшов висновку про заочний розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у суду матеріалів справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши докази у справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, враховуючи позиції учасників справи, висловлені ними у заявах по суті справи та заявах з процесуальних питань, які було подано до суду, виходячи з положень цивільного процесуального законодавства, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, - суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на таке. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Поряд з цим, відповідно до положень ч. 1 - ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами у розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, наданих учасниками справи, судом встановлено такі обставини. Згідно з розпискою від 28.11.1973 [PERSON] , яка мешкала по [ADDRESS] , у присутності двох свідків прийняла грошові кошти у розмірі 3000,00 рублів у рахунок продажу будинку від [PERSON] , яка її доглядала та проживала разом з нею. За даними довідки обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» за архівними даними реєстраційних книг станом на 01.01.2013 право власності на житловий будинок загальною площею 41,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на 1/2 частку на підставі свідоцтва про право на спадщину від 14.10.1969 № 1290 та на 1/2 частку на підставі свідоцтва про право на спадщину від 14.10.1969 № 1288. За даними інвентаризаційної справи № 737 від 1974 року за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці 652,8 кв.м., розташований житловий будинок з господарськими (присадибними) будівлями і спорудами володільцем яких є [PERSON] . За даними домової книги за адресою: [ADDRESS] з 1982 року була прописана [PERSON] , 1944 року народження. За даними паспорта громадянина України [NUMBER] , виданого на ім`я [PERSON] , остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 11.03.1992. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка № 267212500 від 23.07.2021) за об`єктом за адресою: [ADDRESS] - відомості відсутні. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . Згідно з інформаційною довідкою з Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) інформація щодо [PERSON] відсутня. Зазначені вище, встановлені судом обставини сторонами у справі не заперечувалися. З огляду на наведені вище правовідносини між сторонами, з приводу яких виник спір, судом відзначається таке. Положення ст. 181 ЦК визначають поняття «нерухома річ» та «рухома річ». Зокрема, до рухомих речей відносяться речі, які можна вільно переміщувати у просторі; до нерухомих - належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Спір у даній справі виник щодо нерухомої речі - житлового будинку з господарськими (присадибними) будівлями і спорудами. Правовідносини щодо спірного нерухомого майна виникли до набрання чинності ЦК України, а тому до спірних правовідносин відповідно до положень ст. 5 ЦК України слід застосовувати положення законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин. Положеннями ст. 128 ЦК УРСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Переданням визнається вручення речей набувачеві. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Положеннями ч. 2 ст. 154 ЦК УРСР якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає. Положеннями ст. 161 ЦК УРСР визначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Згідно з умовами ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Таким чином однією з умов визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Отже, суд констатує, що 28.11.1973 між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто домовленості про купівлю-продаж житлового будинку з господарськими (присадибними) будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На виконання зазначеної домовленості [PERSON] було передано [PERSON] грошові кошти у визначеному ними розмірі, а [PERSON] передала [PERSON] документи на будинок та ключі від нього. Таким чином між [PERSON] та [PERSON] дійсно було укладено договір купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна із дотриманням обов`язкових та обумовлених сторонами умов. Однак, нотаріально зазначений договір посвідчено не було, оскільки менш ніж через місяць - [INFO] [PERSON] померла, і таку підставу неможливості нотаріального посвідчення угоди за встановлених обставин на думку суду слід вважати об`єктивною втратою [PERSON] можливості з цих причин нотаріально посвідчити правочин. Поряд з цим судом відзначається, що майно після смерті [PERSON] ніким не спадкувалось та докази на підтвердження визнання спадщини відумерлою суду не надавались. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на викладене судом відзначається, що захистити право власності позивача на спірне нерухоме майно, яке не визнається іншою особою у зв`язку із відсутністю документа, який засвідчує право власності - у даному випадку нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, іншим чином аніж шляхом визнання права власності на це нерухоме майно неможливо, і такий спосіб захисту не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 - ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про право на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності проводиться на підставі, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до положень ч. 1, ч. 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Враховуючи особливості обставин у даній справі, зокрема, не вирішення сторонами даної справи питання про право власності на нерухоме майно протягом більш ніж пів століття, враховуючи необхідність все ж таки забезпечення юридичної визначеності, судом відзначається таке. Судове рішення - це акт ухвалений відповідно до норм матеріального та процесуального права, що є результатом здійснення правосуддя, тобто наслідком встановлених у справі обставин. Метою судового рішення є досягнення юридичної визначеності у спірних правовідносинах, яке переконує сторони і суспільство у справедливості суду, утвердженні ним прав людини та запобігає стану невизначеності в аналогічних ситуаціях. За таких обставин, враховуючи, що 28.11.1973 між [PERSON] та [PERSON] дійсно було украдено угоду про купівлю-продаж житлового будинку з господарськими (присадибними) будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та виконано всі умови такої угоди за об`єктивної неможливості її нотаріального посвідчення, за умови відсутності спадкоємців після смерті [PERSON] та не визнання спадщини відумелою, і не визнання такого права власності іншими особами, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання договору дійсним та визнання права власності є обґрунтованими та доведеними, а тому такі вимоги підлягають задоволенню, що не суперечить чинному законодавству і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, і таке рішення суду у повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав та інтересів фізичної особи.

Outcome: approved