Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , в обґрунтування зазначивши наступне. Вона є власником 7/50 житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 16.07.2005 року. У вказаному будинку зареєстрований її син [PERSON] , [INFO] , який з 01.01.2013 року і до цього часу у спірному будинку не проживає, будинком не цікавиться, його речей у будинку немає, будинок покинув добровільно, комунальні послуги не сплачує та не несе інших витрат по утриманню житла, а також не приймає участі у спільному побуті. Реєстрація відповідача в будинку створює йому перешкоди в користуванні житловою площею, а саме вона не має можливості отримати субсидію, а з урахуванням реєстрації відповідача у її будинковолодінні, кошти за комунальні послуги на нього нараховуються, у зв`язку з цим вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, на адресу суду надійшла письмова заява представника позивача, у якій просить суд справу слухати у його відсутність та у відсутність його довірителя - позивача по справі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд позов задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений у визначеному порядку, про причини неявки суд не повідомляв, відзиву або будь-яких заяв щодо розгляду справи у його відсутність, на адресу суду не надходило. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд, врахувавши позицію представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо користування житлом, а саме житловим будинком, власником якого є позивач. Даний спір регулюється нормами цивільного законодавства - ст.ст. 391, 405 ЦК України, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, оскільки у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, він втрачає право на користування житлом. Реєстрація місця проживання хоча і не спричиняє за собою виникнення права користування житловим приміщенням, проте обмежує майнові інтереси власника, пов`язані з правом розпорядитися ним. Втрата права користування житловим приміщенням тягне за собою наслідки у вигляді скасування реєстраційного запису про реєстрацію фізичної особи за певним місцем проживання. Позивач [PERSON] згідно договору дарування частини житлового будинку, укладеного 16 липня 2005 року, посвідченого Кучер О.І., приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області, зареєстрованого в реєстрі за № 4123, є власником 7/50 житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] . Вказане підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованого 01.04.2014 за індексним номером 19840521 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Уманського виробничого підрозділу Черкаського обласного бюро технічної інвентаризації від 29.07.2005 року за № 7915280. Згідно довідки № 42 від 17.07.2021 року, виданої головою квартального комітету при виконкомі Уманської міської ради, за адресою: Черкаська область, м. Умань, вул. Республіканська, 7, зареєстровані: [PERSON] та її син [PERSON] , який зі слів сусідів у будинку не проживає з 2009 року по час видачі довідки. Згідно письмових пояснень [PERSON] , остання є знайомою позивача по справі [PERSON] з 2012 року. Оскільки [PERSON] часто хворіє, тому вона постійно відвідує її за місцем проживання та допомагає по господарству та підтверджує, що [PERSON] , [INFO] , не проживає за адресою: [ADDRESS] , не несе витрат по утриманню будинку, не приймає участь у спільному побуті та не несе інших спільних витрат у бюджеті сім`ї. Згідно письмових пояснень [PERSON] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] , йому достовірно відомо, що [PERSON] , [INFO] , не проживає у належному [PERSON] будинковолодінні з 01.01.2013 року, не несе витрат по утриманню будинку та не приймає участі у спільному побуті. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна буд-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник згідно вимог ст.ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, в тому числі із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою. Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира інше приміщення, придатне для проживання в ньому відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Одним із способів захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує право (п. 3. ч. 2 ст. 16 ЦК України). Фактичне користування без правових підстав чужою власністю всупереч волі власника є дією, яка порушує право. Таким чином, на думку суду, позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, а саме належним позивачу будинком, припинить таке порушення та у повній мірі відновить правомочності власника щодо житлового будинку. У вказаному випадку позивачем обрано вірний спосіб захисту свого порушеного права, адже інших альтернативних способів забезпечення реалізації прав власника, аніж позбавлення відповідача по справі, права користування житловим приміщенням, у цій ситуації не існує. Крім іншого, позивач, як власник житлового будинку, має бажання захистити свої права саме зняттям відповідача з реєстрації, і позивач має на це право, адже суспільна потреба у захисті власності в цьому випадку є - захист правових цінностей і прав конкретної фізичної особи. Відповідна правова позиція міститься у постанові ВС від 14.05.2020 у справі №340/429/17. Крім того, відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71,72,109,110,116 Житлового кодексу Української РСР. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до п.3 ч.1 ст.346 ЦК України однією із підстав припинення права власності є припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. Суд виходить із того, що відповідач, згідно договору дарування, крім того, що є сином позивача, але є і колишнім власником 7/50 частин будинковолодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , але більше одного року його реєстрація в зазначеній квартирі є формальною, він не цікавиться житловим приміщенням, не бере ніякої участі в його утриманні, порядок користування квартирою з відповідачем не визначався, відповідач договору найму щодо користування жилим приміщенням не укладав та не звертався до позивача із заявою про укладення договору найму житлового приміщення, його реєстрація порушує права позивача, заважає їй у повній мірі володіти та користуватися належним житлом, тому суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає доведеним, що відповідач за місцем реєстрації не проживає без поважних причин більше одного року, а тому позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, але позивач не ставив питання щодо стягнення з відповідача на його користь судових витрат.

Outcome: approved