Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-25 00:00:00

06 липня 2022 року позивачка звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до відповідача, в якому, просить стягнути на її користь аліменти, на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень щомісячно, починаючи стягнення з моменту подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 20 серпня 2020 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від цього шлюбу вони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом з нею, за адресою тимчасового місця мешкання. Відповідач має нестабільний дохід, та працює без офіційного працевлаштування, тому вона просить стягнути аліменти у твердій грошовій сумі. Відповідач інших утриманців не має, він працездатний, його стан здоров`я дозволяє йому працювати, а тому вважає, що відповідач повинен сплачувати аліменти. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 25 липня 2022 року цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментних платежів на утримання дитини, передано за підсудністю до Саратського районного суду Одеської області. Вказана справа надійшла до Саратського районного суду Одеської області та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями розподілена судді Рязановій К.Ю. Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 03 серпня 2022 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментних платежів на утримання дитини, залишено без руху. 02 вересня 2022 року позивачкою зазначені недоліки були усунуті та ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 05 вересня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі, вирішено цивільну справу розглядати у спрощеному позовному провадженні та призначено до судового розгляду. Позивачка була належним чином повідомлена про день, час та місце слухання справи, до суду не з`явилася. Надала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] був належними чином повідомлений про день, час та місце слухання справи, до суду не з`явився. Надав письмову заяву в якій позов визнав повністю, не заперечував проти стягнення з нього на користь позивачки аліментів в розмірі 3000 гривень та просив суд справу розглядати без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до приписів ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбу з 20 серпня 2020 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 20 серпня 2020 року Київським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). Після реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] (а.с. 10). Від шлюбу в них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 13 листопада 2020 року Київським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (а.с.9). Позивачка [PERSON] зареєстрована у м. Кривий Ріг, на даний час взяти довідку з місця ре6єстрації не має можливості. Як вбачається з акту обстеження житлово-побутових умов №43 від 10 серпня 2022 року, [PERSON] разом з сином [PERSON] тимчасово мешкає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с.42) Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками. Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батько (- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 11 Закону України Про охорону дитинства сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 8 Закону України Про охорону дитинства визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України Про охорону дитинства, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 179 Сімейного Кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до цивільного кодексу України. Частиною 1 статті 141 Сімейного Кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 Сімейного Кодексу України). Відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів передбачено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Зважаючи на положення ст. ст. 141, 180-182 СК України, зокрема про солідарний обов`язок батьків на утримання неповнолітньої дитини суд вважає, що з відповідача слід стягувати на користь позивачки аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень 00 копійок щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку починаючи з 06 липня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави 992,40 грн судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved