Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини та визначення проживання дитини, посилаючись на те, що вона та відповідач з 04.10.2008 року по 29.12.2020 року перебували у шлюбі. Від шлюбу Сторони мають спільну дитину, [PERSON] , [INFO] . 25.11.2020 року на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області шлюб був розірваний (рішення додається). Питання про визначення місця проживання дитини в судовому порядку не вирішувалось. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо один від одного, при цьому син увесь час проживає разом з матір`ю, яка матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, дбає про її фізичний та розумовий розвиток, сприяє розширенню його світогляду та духовного, соціального та інтелектуального розвитку як особистості. Оскільки з часу фактичного припинення шлюбних відносин Відповідач проживає окремо від Позивачки та сина, не бере жодної участі у вихованні та догляді за дитиною, рідко спілкується та не підтримує здорових відносин із сином, Позивачка була змушена звертатись до нього для отримання нотаріально посвідченого дозволу для проведення зміни реєстрації місця проживання дитини у зв`язку зі зміною адреси місця проживання матері, якого Відповідач так і не надав. Відповідач декілька разів так не приїздив на узгоджену дату та час до Центру надання адміністративних послуг для проведення зміни реєстрації місця проживання дитини. Дана процедура супроводжувалась конфліктними ситуаціями, тривалим вмовлянням Відповідача, проханнями та постійними нагадуваннями. Відповідач в телефонних розмовах погрожував забрати сина до себе попри те, що він не має ні особистого житла, ні постійного та офіційного доходу, не допомагає сину матеріально, не приймає участі в його вихованні, навчанні, розвитку, дозвіллі тощо. Офіційна невизначеність в місці проживання дитини також не дає змоги планувати тимчасовий виїзд з дитиною за кордон для відвідування рідних та знайомих, оскільки батько не погодиться надати згоду на таку дію, або ж буде влаштовувати сварки, погрожувати, шантажувати, затягувати та постійно відкладати похід до нотаріуса, як це вже було зі зміною місця реєстрації дитини. При цьому, жодних аргументів, які б пояснювали його поведінку не надає. Цей факт в свою чергу грубо порушує права та свободи дитини. Посилаючись на викладені обставини, позивач просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі одного прожиткового мінімуму, щомісячно, для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття, та покласти судові витрати на відповідача. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивач в судове засідання 08.09.2022 року не з`явилася, направила через канцелярію суду заяву в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання 08.09.2022 року не з`явився. Про день, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином. Причини неявки суду невідомі. Письмовий відзив до суду не надходив. Третя особа в судове засідання не з`явилась, представник направив через канцелярію суду заяву в якій просила розглядати справу за її відсутності. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За відсутності заперечень позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивченням матеріалів встановлено, що дану справу можливо вирішити в спрощеному позовному провадження, враховуючи положення ст. ст.19,274 ЦПК України, оскільки з урахуванням предмету та підстав позову, обраного позивачем способу захисту вона відноситься до справ незначної складності. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутністю учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Дослідивши письмові докази у справі, проаналізувавши норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. За правилами ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Виходячи зі змісту ст. 181 цього Кодексу за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими остання проживає. Положеннями ст. 185 СК України передбачено, що той з батьків, з якого присуджено стягнення аліментів на дитину. А також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). З матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач є батьками неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 17.08.2012 року. Згідно листа Боярської міської ради Київської області про реєстрацію місця проживання особи неповнолітня [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та знаходиться на її утриманні. З часу припинення спільного проживання відповідач абсолютно ніяк не піклується про дитину, яка перебуває на утриманні позивача, матеріальної допомоги не надає. У відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При визначенні розміру аліментів, суд враховує вік дитини та потреби на її утримання, стан здоров`я дитини, матеріальне становище відповідача, а також однаковий обов`язок обох батьків утримувати дитину. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі одного прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття, щомісячно, на утримання неповнолітньої дитини. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] ,судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , тобто на час ухвалення рішення по справі йому виповнилось 10 років. Відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України (далі СК) місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла 10 років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою. Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Ст. 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років , визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до пункту 6 Декларації прав дитини, затвердженої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку його особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 6 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, ґрунтуючись на рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказала, що після припинення шлюбних відносин дитина залишилась проживати разом з нею. Відповідач дану обставину не заперечував. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що неповнолітні [PERSON] народився [INFO] , станом на час розгляду справи проживає разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Актом обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї [PERSON] від 26.08.2021 року, начальником відділу захисту прав дітей [PERSON] , встановлено, що житлово-побутових умов проживання родини гарні, дитина зростає в задовільному середовищі. При розгляді справи Служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області надав висновок на підставі рішення виконавчий комітет Боярської міської ради Київської області від 12.05.2022 року №8/26. При цьому вважали за доцільне визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Суд враховує, що дитина зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ще за час проживання сторін. Після припинення шлюбних відносин будь-яких домовленостей, рішень органів опіки та піклування, судових рішень щодо визначення місця проживання дітей не було. Враховуючи зазначене, наявні в матеріалах справи письмові докази, а також обстоюючи якнайкращі інтереси дитини, вік дитини, суд вважає необхідним визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Витрати по оплаті судового збору суд покладає на відповідача.

Outcome: partial