Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

У травні 2022 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, у якій просила розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем; стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що сторони перебувають у шлюбі з 23 листопада 1991 року. Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , яка є повнолітньою, [PERSON] , [INFO] , який є неповнолітнім. Протягом двох останніх років стосунки між сторонами погіршились. На даний час кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами, спільне господарство не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Перебування у шлюбі суперечить інтересам позивача. Зберігати сім`ю позивач не бажає, вважає, у зв`язку з чим звернулася до суду з позовною заявою. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила суд розірвати шлюб між позивачем та відповідачем. В судовому засіданні відповідач зазначив, що не заперечує проти розірвання шлюбу, звернувши увагу суду, що окремі фактичні обставини, на які посилалася позивач у позовній заяві, як на підставу для розірвання шлюбу, не відповідають дійсності. В судовому засіданні представник відповідача не заперечував проти розірвання шлюбу, звернув увагу суду, на бездоказовість окремих обставин, викладених в позовній заяві. Зазначив, що заперечує проти стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача, так як ініціатором розірвання шлюбу є саме позивач, тому доцільно покласти судові витрати на неї. Суд, вислухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, відповідача та його представника, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 23 листопада 1991 року. Шлюб зареєстровано відділом запису актів громадянського стану виконкому Ленінської райради народних депутатів м. Дніпропетровська, актовий запис 1712 (арк.с.4). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] (арк.с.6). Сторони не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних відносин. Позивачка зберігати сім`ю не бажає, вважає, що сім`я розпалася остаточно, і збереження сім`ї неможливе. Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Відповідно до ч.3, ч. 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду у відповідності зі статтею 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, приймає до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інших обставин життя подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило би інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають суттєве значення. Таким чином, суд прийшов до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Розглядаючи вимоги позивача про відшкодування судових витрат на правову допомогу у сумі 5000 грн., суд приходить до висновку, що дана вимога задоволенню не підлягає, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розуміють: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Тобто, законодавець пов`язує можливість відшкодування витрат на професійну правничу допомогу із здійсненням даних витрат стороною у справі. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, на підтвердження витрат на правничу допомогу було надано договір про надання правничої (адвокатської) допомоги від 17 травня 2022 року, ордер (арк.с.10,39,40). Однак, позивачем не надано достатніх та допустимих доказів, в повному обсязі, на підтвердження понесених витрат, а саме: розрахунку наданої професійної правничої допомоги ,акту приймання-передачі виконаних робіт, квитанцій, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, позивачем не доведено, що ним понесені витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн., а тому в цій частині вимоги позивача задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 992,40 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial