Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

ПАТ «Альфа Банк» звернулося до суд із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обґрунтовуючи поданий позов посилається на наступні обставини. Так 27 травня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №500943208. Відповідно до вказаного договору відповідач отримала кредит у сумі 56 507,77 гривень у строк до 27 травня 2014 року. Відповідно до умов укладеного кредитного договору, відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та графіком погашення кредиту. У порушення умов договору, [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 20.10.2015 року має прострочену заборгованість за кредитом - 54 154,14 гри., за відсотками -10 623,49 грн. та по комісії -10 278,20 грн. яку позивач просить стягнути на його користь. 05 листопада 2015 року протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями головуючим суддею визначено суддю Рідник І.Ю. 11 листопада 2015 року Ухвалою судді Рідник І.Ю. відкрито провадження у справі. 19 липня 2016 року [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору та застосування до сторін наслідків недійсності правочину. Ухвалою суду від 28 липня 2016 року зустрічну позовну заяву прийнято до провадження суду для їх спільного розгляду з первісним позовом. 20 листопада 2017 року у зв`язку із відрахуванням судді Рідник І.Ю. зі штату Комінтернівського районного суду Одеської області здійснено повторний автоматизований розподіл справи та головуючим суддею визначено суддю Вінську Н.В. Ухвалою від 21 листопада 2017 року справу прийнято до провадження Комінтернівського районного суду Одеської області під головування судді Вінської Н.В. 18 квітня 2019 року задоволено клопотання представника відповідача адвоката Сокалюк В.П. про витребування доказів. Ухвалою від 20 січня 2020 року залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» як правонаступника прав та обов`язків Акціонерного товариства «Альфа-Банк» у якості позивача у цивільній справі за позовом ПАТ "Альфа-Банк" до [PERSON] про стягнення заборгованості. У судове засідання призначене судом на 22 вересня 2022 року представник ТОВ «Вердикт Капітал» не з`явився надавши до суду клопотання про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, її представник [PERSON] надав до суду заяву про проведення судового засідання без його участі. Крім того відповідачем подано зустрічну позовну заяву до ПАТ «Альфа Банк»( правонаступник в рамках цієї справи ТОВ «Вердикт Капітад»), третя особа [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору та застосування до сторін наслідків недійсності правочину. Зустрічний позов мотивувала наступним. [PERSON] підтверджує, що дійсно 27 травня 2014 року між нею та ПАТ «Альфа- Банк» укладено кредитний договір №5000943208 згідно якого вона отримала кредитні кошти у розмірі 56 507,77 гривень, з відсотковою ставкою 15,99 % та датою повернення 28 травня 2019 року. Проте на переконання [PERSON] при укладанні договору банком не було надано їй інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Стверджує, що поставила свій підпис у кредитному договорі лише біля свого прізвища у п.9 «Реквізити та підписи сторін» на інших сторінках договору, як вона дізналась уже під час ознайомлення з матеріалами справи у суді, стоїть не її підпис. Її власноручний підпис також стоїть на Анкеті- заяві на отримання кредиту, а у додатку до кредитного договору «Графік платежів та розрахунку сукупної вартості споживаючого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг та умов кредитування» стоїть підпис який візуально не схожий на її. На переконання [PERSON] вищевикладене підтверджує, факт її не попередження про сукупну вартість кредиту та відповідні умови кредитування, які як виявилось у подальшому, були для неї вкрай не вигідні. Крім того при укладенні договору були порушені права позивача(за зустрічним позовом), а саме відповідно до норм ст.3 ЦК України, загальними основами цивільного законодавства є розумність, справедливість, сумлінність. Вважає, що умови договору є несправедливими, так як всупереч сумлінності його слідством є дисбаланс договірних прав і обов`язків на шкоду споживача кредитних послуг. Суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 27 травня 2014 року [PERSON] підписано Анкету-Заяву про отримання кредит, що підтверджено копією анкети наданою позивачем до первісного позову(а.с. 10) та не заперечується відповідачем. 27 травня 2014 року між ПАТ «Альфа- Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №500943208 згідно до якого відповідач за первісним позовом отримала кредит у сумі 56 5007,77 грн., що підтверджується наданою позивачем копією кредитного договору(а.с. 6-8) та не заперечується відповідачем. 20 жовтня 2015 року у зв`язку із невиконанням [PERSON] умов кредитного договору, останній було направлено вимогу про дострокове повернення кредиту. Згідно вказаної вимоги станом на 06 жовтня 2015 року прострочення платежів складає 414 днів, загальна сума заборгованості з урахуванням штрафних санкцій склала 75904,00 грн. (а.с. 15-17) Згідно до договору факторингу №1 від 26 червня 2016 року ПАТ «Альфа-Банк» відступило, а ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги за кредитним договором №500943208 від 27 травня 2014 року.. У подальшому згідно договору факторингу №2019-1КІ/ВЕСТА від 26 грудня 2018 року ТОВ «Кредитні ініціативи» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ВЕСТА» право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором, а також набуло статусу кредитора по відношенню до відповідача. 16.01.2019 між ТОВ «ФК «ВЕСТА» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір про відступлення права вимоги №16-01/19/1, відповідно до якого ТОВ «ФК «ВЕСТА» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту №500943208. При цьому, ТОВ «Вердикт Капітал» набуло статусу кредитора по відношенню до відповідача. Позивачем стверджується, що [PERSON] умови кредитного договору належним чином не виконує, про що повідомлялась в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про визнання зобов`язань згідно умов кредитного договору, у зв`язку з чим, станом на 20 жовтня 2015 року, за розрахунком позивача, [PERSON] заборгувала 77 455,83 грн., заборгованість складається з тіла кредиту 54154,14 грн., відсотків 10 623,49 грн. комісії 10 278,20 грн. та штрафів 2400 грн. Відповідно до ч.1 ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. У ст.\~629\~ЦК України зазначено про те, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як вбачається зі змісту ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 1046, 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 610\~ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Крім того, право на дострокове повернення коштів передбачено ст. 1050 ЦК України, зокрема, у ч. 2 цієї статті встановлено наступне: якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. На підтвердження наявної заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 500943208 від 27 травня 2014 року у розмірі 77 455,83 грн., з яких: 54 151,14 грн. - заборгованість за кредитом (за тілом кредиту); 10 623,49 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 10 278,20 грн. - комісії, штрафів 2400,00 грн. позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитом здійснений ПАТ «Альфа-Банк» та фрагментарну виписку по особовому рахунку. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Суд вважає, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності та розміру заборгованості з огляду на наступне. Відповідно до Договору про відступлення прав вимоги від первісного кредитора до нового кредитора повинна бути передана кредитна справа, в якій повинні бути первинні банківські документи на підтвердження розміру отриманого кредиту, меморіальний ордер, виписки по особовому рахунку (рух коштів по рахунку), розміру кредитної заборгованості. Витяг з Додатку № 1-2 до Договору відступлення прав вимоги № 16-01/19/1 від 16.01.2019 року не є випискою по особовому рахунку, не є первинним бухгалтерським документом, взагалі Витягом з Додатку до Договору відступлення права вимоги і не може підтверджувати видану суму кредиту, залишок заборгованості. Досліджуючи Витяг з Додатку № 1-2 до Договору відступлення прав вимоги № 16-01/19/1 від 16.01.2019 року в якому відображено залишок по тілу кредиту, залишок по відсотках, залишок по пеням, суд не приймає його в якості належного доказу. Ухвалою від 18 квітня 2019 року суд за клопотанням представника відповідача витребував у первісного кредитора ПАТ «Альфа-Банк», зокрема письмовий розрахунок заборгованості по комісії відповідно до п.2.8 Кредитного договору № 500943208, укладеного 27 травня 2014 року письмовий розрахунок з помісячною розшифровкою заборгованості Позичальника за Кредитним договором № 500943208, укладеним 27 травня 2014 року окремо щодо: - заборгованості за кредитом; - заборгованості по сплаті відсотків; заборгованості за невчасну сплату кредиту та відсотків. Вказана ухвала була отримана ПАТ «Альфа-Банк» 07 вересня 2019 року, про що свідчить поштове повідомлення(а.с. 147), 24 жовтня 2019 року вказана ухвала була направлена позивачу(ПАТ «Альфа-Банк») повторно, 06 лютого 2020 року судом направлено нагадування про необхідність виконання ухвали суду про витребування. 10 березня 2022 року на адресу ТОВ «Вердикт капітал» направлено копію ухвали про витребування від 19 квітня 2019 року та роз`яснено про необхідність виконання ухвали суду відповідно до ч.2 ст. 55 ЦПК України, що усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив. Наголошено на необхідності виконання ухвали суду від 19 квітня 2019 року та надання до суду витребувані судом докази, або повідомити суд про причини неможливості її виконання. Станом на день винесення рішення відомостей про виконання або неможливість виконання ухвали про витребування доказів від 19 квітня 2019 року до суду не надійшло. Таким чином, матеріали справи не містять первинних документів на підтвердження розміру заборгованості відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Суду надано лише складений позивачем самостійно розрахунок заборгованості та фрагментарну виписку по рахунку відповідача в якій відображено операції по рахунку за 28.05.2014, 01.07.2014, 07.07.2014, 31.08.2015 та 29.09.2015 року. Доказами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно норм ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та п.2.1.1 Постанови НБУ «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України» від 30.12.1998 року №566, оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Вердикт Капітал», суд виходить з того, що позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів стосовно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки та інше), тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку, є правильними, не надано доказів належного розрахунку заборгованості також і на ухвалу суду про витребування. Відсутність перелічених документів не дає суду можливості здійснити власний розрахунок заборгованості. Доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, є обов`язком позивача, який не довів суду належними та допустимими доказами її розмір. Згідно зі ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів, як зазначено в п.27 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» наголошується на принципі рівності сторін як одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Щодо зустрічного позову суд дослідивши позовну заяву, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] підписала кредитний договір №500943208 від 27.05.2014 року, додаток №1 до кредитного договору( в якому відображено графік здійснення платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки) та Анкету- Заяву на отримання кредиту від 27.05.2014 року чим погодилась з договірними умовами та засвідчила надання їй інформації щодо істотних умов договору під час його складення. Підписанням цього договору позичальник підтвердив, що перед укладанням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні кредитного договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року №168, в повному обсязі. Суд не приймає до уваги посилання позивачки за зустрічним позовом про те, що поставила вона свій підпису кредитному договорі лише біля свого прізвища у п.9 «Реквізити та підписи сторін» та Анкеті- заяві на отримання кредиту, а у додатку до кредитного договору «Графік платежів та розрахунку сукупної вартості споживаючого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг та умов кредитування» стоїть підпис який візуально не схожий на її. Такі посилання [PERSON] не підтвердженні жодними доказами, суд не наділений кваліфікацією візуального порівняння підписів, а почеркознавча експертиза позивачем не заявлялась та не проводилась. Крім того Анкета-Заявка на отримання кредиту від 27.05.2014 року, яку як визнає позивач за зустрічним позовом, вона підписала власноруч містить твердження про те, що перед підписанням анкети її було ознайомлено з інформацією про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту. Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що є чинним на момент укладення оспорюваного правочину), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Як вбачається зі змісту оспорюваного кредитного договору, в ньому не містяться жодних положень, які Закон України «Про захист прав споживачів» визначав би, як несправедливі та такі, які спричиняють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації, суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача», у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту;річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Суд дійшов висновку, що сторонами було належним чином узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строки та умови кредитування, що свідчить про наявність волі позивача для укладення договору саме на зазначених умовах. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України , підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, позивачем не доведено жодних підстав недійсності правочину, за якими договір кредиту №500943208 від 27.05.2014 року може бути визнаний недійсним. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Під час укладення кредитного договору між сторонами позивач не був введений відповідачем в оману щодо істотних умов договору, волевиявлення позивача на укладення кредитного договору у вигляді та розмірах, не суперечили його волевиявленню на укладення договору саме на таких умовах, оскільки договір, укладений під впливом омани, є оспорюваним правочином і тягар доказування у даній категорії справ щодо доведеності наявності омани на момент вчинення правочину покладається на сторону позивача. Посилання [PERSON] , що банк порушив її права, не надавши повну інформацію щодо укладеного договору є необґрунтованими, оскільки при його укладенні позивач був ознайомлений з його умовами, не заперечувала проти них та підписала договір, погодилась на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними. Отже, суд не вбачає підстав для визнання недійсними спірного кредитного договору. Також суд зазначає, що, відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Outcome: dismissed