Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з Відповідачем перебувають у шлюбі, зареєстрованому 05.08.2006 року Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 871. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування позову позивач посилається на те, що подальше проживання сторін однією сім`ю є неможливим, взаєморозуміння між ними втрачено, внаслідок різних поглядів на життя. На теперішній час вони проживають окремо, шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство не ведеться. У зв`язку з втратою почуття любові та взаємоповаги, несумісністю поглядів на спільне життя та сімейні відносини, позивач просить шлюб розірвати, оскільки можливості примирення немає. Ухвалою судді від 07.07.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. 10.08.2022 року через канцелярію суду представником відповідача подано письмові заперечення на позов, у яких відповідач заперечує проти позову, вважає його необгрунтованим. Зазначив, що протягом тривалого часу сторони проживали однією сім`єю у повному взаєморозумінні, виховували спільну дитину, а виявлення позивачем бажання розірвати шлюб для відповідача є незрозумілим та неочікуваним, відповідач вважає необхідним збереження сім`ї в інтересах обох з подружжя та їх неповнолітньої дитини, тому у задоволенні позову просить відмовити. 05.09.2022 року позивач через канцелярію суду подала відповідь на відзив, викладений у запереченнях представника відповідача, у якому зазначила, що подання позову про розірвання шлюбу нею є цілком усвідомленим та обміркованим вчинком. Наполягала, що за час сумісного проживання з відповідачем між ними не склалося гармонійних сімейних відносин, вони мають різні погляди на життя та між ними відсутнє взаєморозуміння. Вона не має наміру збереження шлюбу, оскільки подальше спільне життя з відповідачем є неможливим, тому наполягає на задоволенні позовних вимог. Інших заяв по суті справи на адресу суду не надходило. Ухвалою суду від 16.09.2022 року клопотання відповідача про надання строку для примирення з позивачем залишено без задоволення. Позивач, яка брала участь у розгляді справи дистанційно у режимі відеоконференції за допомогою сервісу відеозв`язку Easycon, у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні, просила суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, посилаючись на те, що спільне життя з ним психологічно є неможливим вже тривалий час, на даний час вони спільно не проживають і вона не бажає зберігати сім`ю, оскільки поведінка відповідача має негативний вплив на її психіку. Після розірвання шлюбу позивач просила залишити їй шлюбне прізвище. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на його необґрунтованість. Відповідач наполягав на тому, що збереження сім`ї є можливим, він має глибокі почуття до позивача та бажає приймати участь у вихованні їх спільної дитини. Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 05.08.2006 року Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 871, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.7). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про народження (а.с. 8). В ході розгляду справи встановлено, що шлюбні відносини подружжя на даний час не підтримуються, сторони у справі проживають окремо, внаслідок втрати взаємопорозуміння та різних поглядів на життя. Відповідно до ст.ст. 110, 112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ст.\~109\~СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно зі ст.\~24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з однієї із основних засад шлюбу, яка полягає у добровільності шлюбу, який ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка. Так, позивач наполягає на розірванні шлюбу та неможливості його збереження за відсутності почуттів взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, що є моральною основою шлюбу. Відсутність у позивача бажання зберігати шлюб, яка наполягає на тому, що спільне життя подружжя суперечить її інтересам, засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Згідно роз`яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. На підставі аналізу наданих позивачем доказів, суд дійшов висновку про підтвердження обставин, викладених позові, про те, що шлюбні відносини між сторонами припинені, збереження сім`ї є неможливим. Враховуючи, що примирення між сторонами є неможливим, позивач наполягає на розірванні шлюбу та в ході судового розгляду надала достатньо доводів, з урахуванням яких встановлено, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про розірвання шлюбу. Доводи відповідача в обгрунтування заперечень проти позову щодо його намірів зберегти шлюб, на переконання суду, є неспроможними, з огляду на позицію позивача, яка категорично, не має бажання збереження шлюбу, наполягає на тому, що це суперечитиме її інтересам та інтересам дитини. Виходячи з принципу неприпустимості примушення до шлюбу та шлюбних відносин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, та вважає за необхідне шлюб між сторонами припинити шляхом його розірвання, у зв`язку чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Беручи до уваги, що позивачем було виявлено бажання після розірвання шлюбу іменуватися прізвищем, яке вона отримала під час реєстрації шлюбу, суд вважає за можливе залишити їй після розірвання шлюбу прізвище „ [PERSON] .

Outcome: approved