Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-12 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до до [PERSON] у якому просив суд: -визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняти її з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] ; -сягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1/3 суми комунальних витрат у розмірі 82 238,99 грн. та судові витрати. В обґрунтування позивних вимог вказує, що більше 10 років позивач не проживає разом із відповідачем в квартирі [ADDRESS] . Зазначає, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (як дружина позивача). Посилається, що згідно ордеру від 24.03.1971 квартира [ADDRESS] отримана [PERSON] на сім`ю у складі трьох осіб, а саме: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Стверджує, що відповідачка [PERSON] більше 10 років не проживає за місцем реєстрації, а тому просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняти її з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . Крім цього вказує, що позивач увесь час, протягом якого відповідач не проживає у квартирі зобов`язаний сплачувати комунальні послуги у збільшеному розміру за кількістю зареєстрованих осіб, а тому просить суд стягнути із останньої на користь позивача Ѕ суми комунальних витрат у розмірі 82 238,99 грн. З урахуванням викладеного вище, просив суд позов задовольнити. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.01.2020 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Постановою Київського апеляційного суду від 08.07.2020 апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, увалу Печерського районного суду м. Києва від 14.01.2020 скасовано, а справу направлено на розгляд за встановленою законом підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. 20.07.2020 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано для розгляду судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22.07.2020 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 06.05.2021 відповідачем було подано відзив на позовну заяву у якому остання проти позовних вимог заперечувала. В обґрунтування своїх заперечень зазначила, що згідно ордера на житлове приміщення від 24 березня 1971 року житлова квартира [ADDRESS] була надана батькові її колишнього чоловіка на сім`ю у складі трьох осіб. Вказує, що 25 грудня 1987 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] і вселилася у спірну квартиру [ADDRESS] в якості дружини. З 23 березня 1988 року вона зареєстрована в спірній квартирі, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи №2859518 від 21.03.2019. Посилається, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2010 року шлюб відповідача з [PERSON] було розірвано. Згідно свідоцтва про зміну імені від 12 вересня 2018 року, актовий запис №129, відповідачем було змінено прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Вказує, що власником особового рахунку житлової площі був [PERSON] , що підтверджується доданою копією довідки форми №3 та після його смерті особовий рахунок на іншу особу перереєстрований не був. Станом на день пред`явлення позову в спірній квартирі зареєстровані відповідач [PERSON] та [PERSON] . Квартира не приватизована. Стверджує, що посилання позивача на те, що відповідач не проживає у спірній квартирі протягом останніх 10 років спростовується рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 04.10.2011 у справі № 2-1781/11 та рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03.12.2015 у справі №760/13068/15-ц. Вказує, що позивач протягом останнього часу чинить перешкоди відповідачу щодо проживання у спірній квартирі. Зазначає, що позивач також не надав до суду доказів самостійної сплати вартості житлово-комунальних послуг за спірну квартиру та позивачем пропущено строк звернення до суду із вимогами про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, оскільки останній просить суд стягнути їх за період з 2011 року по 2019 рік. З урахуванням викладеного вище просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13.09.2022 було закрито провадження у справі в частині заявлених вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення частини понесених комунальних витрат. У судовому засіданні 13.09.2022 представник позивача позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Відповідач у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала та просила суд відмовити у їх задоволенні. Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що спірна квартира є 2-х кімнатною квартирою, житловою площею 31,7 м2, розташована за адресою: [ADDRESS] , яка на підставі ордеру від 24 березня 1971 року була надана дідові позивача на сім`ю з 3-х осіб (а.с. 10). 25 грудня 1987 року між батьком позивача [PERSON] та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 142). 23.03.1988 відповідач була зареєстрована у спірній квартирі (а.с. 147). Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с. 144-145). 12.09.2018 [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 146). На даний час у спірній квартирі зареєстровані дві особи: позивач [PERSON] , [INFO] , та відповідач [PERSON] , [INFO] (а.с. 147). Також встановлено, що на час розгляду справи у суді спірна кваритира неприватизована. Відповідно до акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 24.03.2017 за підписом директора УК «Політех», [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] (а.с. 11). При цьому суд звертає увагу, що у даному акті не зазначено період протягом якого [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] . Як встановлено рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2011 року у справі № 2-1781/11, яке набрало законної сили 14.12.2011, непроживання відповідачки в спірній квартирі було викликано, в тому числі, і тим, що позивачем у квартирі були замінені замки, в зв`язку з чим позивачка не могла потрапити до неї. Крім цього, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року у справі №760/13068/15-ц, яке набрало законної сили 04.02.2016, встановлено, що відповідач періодично проживала в спірній квартирі, останній період якого відноситься до квітня 2015 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, дана обставина встановлена судовим рішенням і повторному доказуванню не підлягає. Судом також встановлено, що 08.08.2016, 03.02.2017, 03.07.2017, 02.01.2018, 02.07.2018,04.04.2019, 29.11.2019 зверталася до Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві із заявами щодо того, що [PERSON] разом із [PERSON] постійно перешкоджають відповідачу користуватися житловим приміщенням і її майном за адресою: [ADDRESS] (а.с. 163-170). Листами Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві від 02.03.2017,11.07.2017, 12.01.2018, 26.07.2019, 02.12.2019 відповідачу було повідомлено, за фактами її звернень було проведено перевірку та встановлено, що між сторонами склалися цивільно-правові відносини, які вирішуються в судовому порядку, тому для захисту прав відповідача рекомендовано звернутися до суду (а.с. 171-176). Таким чином суд приходить до висновку, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою, та представником позивача у судовому засіданні дані обставини спростовані не були. Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц. Виходячи з недоведеності позивачем факту відсутності відповідача у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, та, встановивши, що між сторонами існують конфліктні відносини з приводу користування нею й відповідач позбавлена можливості проживати за місцем реєстрації та не втратила інтерес до цього житла, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання відповідача такою, що в силу положень статей 71, 72 ЖК Української РСР втратила право користування спірним житловим приміщенням. Крім цього суд також приходить до висновку, що зміна відповідачем місця проживання була викликана наявністю перешкод для проживання у спірній квартирі з боку позивача та інших осіб, та квартира за адресою: [ADDRESS] є єдиним законним місцем її проживання. Будь-яких доказів, які б спростовували твердження відповідачки, а також надані нею письмові докази, та відповідали вимогам ст.ст. 76-80 ЦПК України, представником позивача не надано і не спростовано. У свою чергу твердження відповідачки підтверджені належними та допустимими доказами, в тому числі і письмовими. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача.

Outcome: dismissed