Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

11.11.2021 року [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до Університету державної фіскальної служби України, в якій просить стягнути з Університету державної фіскальної служби України на його користь недоплачену розрахункову суму в сумі 5\~422 грн. 43 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 вересня 2017 року по день фактичного розрахунку. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 03.12.2021 року було прийнято заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі на підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 13.01.2022 року здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження даної цивільної справи в розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 17.03.2022 року закрито підготовче провадження та призначення справи до судового розгляду. Ухвалою Сколівського рвйонного суду Львівської області від 07.06.2022 року залучено до участі у справі правонаступника відповідача Університету державної фіскальної служби України - Державний податковий університет. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постановою Львівського апеляційного суду від 25.06.2019 року, яка набрала законної сили, визнано недійсним запис №51 у його трудовій книжці від 16.06.2017 року, поновлено його на роботі з 19.06.2017 року на посаді професора кафедри теорії права та держави Університету державної фіскальної служби України відповідно до наказу №342-к від 16.06.2017 року, стягнуто з Університету на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 19.06.2017 року по 25.06.2019 року в сумі 254\~442 грн., 5\~000 грн. моральної шкоди, в решті вимог відмовлено. Ухвалами Верховного Суду від 09.09.2019 року та від 27.11.2019 року у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами Університету державної фіскальної служби України та третьої особи [PERSON] , відповідно, на постанову Львівського апеляційного суду від 25.06.2019 року - відмовлено. Зазначає, що 02.09.2021 року Університетом видано наказ про його поновлення з 19.06.2017 року (п.1 наказу №509-к), а пунктом 2 цього ж наказу розірвано трудові правовідносини з 31.08.2017 року. 02.11.2021 року позивач звертався до Університету із заявою про добровільну виплату йому розрахункових коштів за відпрацьований період з 19.06.2017 року по 31.08.2017 року, а також про оплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 01.09.2017 року до дня фактичних виплат, однак в телефонному режимі отримав відповідь про відмову у виплаті таких. Відповідно до ч. 2 ст. 83 КЗпП кількість невикористаних днів щорічної відпустки розраховується, виходячи з тривалості відпустки 56 календарних днів за кожних відпрацьованих 10 місяців за один навчальний рік. За період з 19.06.2017 року по 31.08.2017 року, кількість календарних днів невикористаної щорічної відпустки дорівнює: 5,6 к.д. х 2 міс. + (12 дн.:) х 5,6=11,2+2,2=13 к.д., отже сума заборгованості за невикористані дні відпустки складає 5\~422, 43грн. 12.01.2022 року на адресу суду за вх. № ЕП-37 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що аргументація позивача щодо необхідності застосування до правовідносин між ним та Університетом ст. ст. 83, 116, 117 КЗпП є безпідставною та не правомірною, оскільки видання наказу від 02.09.2021 року № 509-к «Про поновлення на посаді [PERSON] » та проведення в повній мірі розрахунку виплати щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відбулось у зв`язку з виконанням постанови Львівського апеляційного суду від 25.06.2019 року у справі № 453/1175/17. Позивач своїми позовними вимогами визначає той факт, що його трудові правовідносини у Університетом тривали у період з 19.06.2017 року по 31.08.2017 року. І саме за цей період позивач вимагає стягнути з Університету компенсацію за не використану відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Стаття 83 КЗпП України регламентує, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Твердження позивача, що Університет повинен був виплатити грошову компенсацію за не використану відпустку 31.08.2017 року є неправомірними та безпідставними, оскільки такий розрахунок не міг бути проведений при звільненні позивача у серпні 2017 року, так як в той момент ще не відбулися ті події, а саме судовий спір і як наслідок не набрало законної сили рішення щодо встановлення факту наявності трудових правовідносин та факту прийняття позивача на роботу до Університету. Таким чином, видання наказу від 02.09.2021 року № 509-к «Про поновлення на посаді [PERSON] » та виплати всіх необхідних сум на підставі постанови Львівського апеляційного суду від 25.06.2019 року у справі № 453/1175/17 були вчинені Університетом відповідно до вимог законодавства не порушуючи законних прав та інтересів позивача. В підтвердження своїх розрахунків щодо розміру грошової компенсації за невикористану відпустку позивач зазначає, що середньоденна заробітна плата в розмірі 417,11 грн. встановлена в цивільній справі № 453/1175/17. З вказаним, на думку відповідача, не можна погодитись, оскільки воно не відповідає дійсним обставинам справи, а саме в постанові Львівського апеляційного суду від 25.06.2019 року № 453/1175/17 чітко зазначено, що середній заробіток становить 371 грн. 29 коп. Тобто при встановленні всіх обставин справи суд може визначити, що грошова компенсація за невикористану відпустку позивачем за період з 19.06.2017 року по 31.08.2017 року становить 4\~826,77 грн. Таким чином, позовні вимоги позивача щодо стягнення з Університету 5\~420,35 грн. є не правомірним та безпідставним. Крім цього, відповідач вважає наданий позивачем розрахунок середньої заробітної плати за період з 01.09.2017 року по 09.11.2021 року неналежним доказом своєї позиції, оскільки складений неправомірно, безпідставно, з зазначенням даних, які не відображають дійсних обставин справи, а тому суд не повинен враховувати його при розгляді даного судового спору. Вказані дії позивача свідчать про зловживання своїми процесуальними правами щодо стягнення безпідставно та неправомірно значних бюджетних коштів на свою користь. На основі висновку службового розслідування відповідач звернувся 29.06.2021 року до правоохоронних органів з метою перевірки кримінально-протиправних діянь [PERSON] та [PERSON] , а саме шахрайських дій, з метою захисту законних інтересів Університету. 30.06.2021 року зареєстроване кримінальне провадження №120214116040001224 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення ч.1 ст. 191 КК України шахрайство. 21.01.2022 року на адресу суду за вх. №285 надійшла відповідь позивача на відзив відповідача на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач не надав жодних доказів того, чому ним було грубо порушено трудове законодавство, безпідставно звільнивши позивача чотири роки назад і не виплативши при цьому жодних розрахункових коштів і середнього заробітку за весь час затримки їх по день фактичного розрахунку. За відсутності фактів, відповідач переходить на безпідставні звинувачення позивача у зловживанні своїм правом. Представник Університету, на думку позивача, намагається переконати суд, що 5\~422,43 грн. це не та сума, за яку необхідно судитися та й ще й стягувати середній заробіток за невчасний розрахунок при звільненні. Вважає позовні вимоги правомірними та такими, що базуються на чинному законодавстві. 28.01.2022 року на адресу суду за вх. №ЕП-157 надійшли заперечення відповідача на відповідь позивача на відзив на позовну заяву, в яких просить відхилити пояснення, міркування та аргументи позивача і відповіді на відзив та в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. 15.02.2022 року на адресу суду за вх. № 751 від відповідача надійшли додаткові пояснення щодо заперечень підстав позовної заяви позивача, в яких зазначено наступне. Позивачем одночасно після видання Університетом наказу від 02.09.2021 року № 509-к «Про поновлення на посаді [PERSON] » подано до Сколівського районного суду Львівської області три позовні заяви, а саме: судова справа № 453/1587/21, позивач [PERSON] , відповідач- Університет державної фіскальної служби України, предмет позову: виплата всіх сум, що належить працівникові при звільненні та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Сума стягнення (середній заробіток) у розмірі 528\~692,60 грн., стягнення недоплаченої розрахункової суми 5\~422,43 грн. Судова справа № 453/1432/21, позивач [PERSON] , відповідач - Університет державної фіскальної служби України, предмет позову: стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду. Сума стягнення у розмірі 158\~918,91 грн., моральна шкода 6\~000 грн., стягнення понесених витрат 10\~000 грн. Судова справа № 453/1442/21, позивач [PERSON] , відповідач - Університет державної фіскальної служби України, предмет позову: визнання незаконним та скасування наказу в частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду та відшкодування моральної шкоди. Сума стягнення (середній заробіток) у розмірі 15\~015,96 грн., моральна шкода 5\~000 грн., стягнення понесених витрат 10\~000 грн. Всі вище вказані позовні заяви подані одним позивачем до одного і того ж відповідача, при цьому позовні заяви повністю ідентичні між собою, з абсолютно однаковими аргументами та аналогічними підставами. При цьому, предмети цих позовних заяв різні, протирічать одна одній, є не послідовними та абсурдними. Загальна сума позовних вимог, які є безпідставними та не законними за трьома судовими справами становить 739\~048,90 грн. 15.09.2022 року на адресу суду за вх. № ЕП-1279 від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких зазначено наступне. Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 07.12.2018 року у справі №453/1175/17, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Університету державної фіскальної служби України, за участю третьої особи [PERSON] про визнання запису у трудовій книжці недійсним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення упущеної вигоди, відшкодування моральної шкоди відмовлено повністю. Постановою Львівського апеляційного суду від 25.06.2019 року у справі №453/1175/17 апеляційну скаргу позивача задоволено частково, рішення Сколівського районного суду Львівської області від 07.12.2018 року скасовано та ухвалено нове, яким позов позивача задоволено частково, а саме стягнуто з Університету державної фіскальної служби України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 19.06.2017 року по 25.09.2019 року в сумі 254\~442. 10 грн.. з урахуванням обов`язкових платежів та зборів, які підлягають сплаті з даної суми; стягнуто з Університету державної фіскальної служби України на користь позивача 5\~000 грн. моральної шкоди; стягнуто з Університету державної фіскальної служби України на користь позивача 7\~444,76 грн. судового збору. Зазначене рішення виконане Університетом в повному обсязі, що доводиться постановою про закінчення виконавчого провадження від 10.12.2019 року 360332410. В подальшому рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 28.05.2020 року у справі №453/270/220 за позовом позивача задоволено та зобов`язано стягнути з Університету державної фіскальної служби України на користь останнього 116\~790,80 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період 26.06.2019 року по 28.05.2020 року. Зазначене рішення також виконано Університетом в повному обсязі, що доводиться постановою про закінчення виконавчого провадження від 23.11.2021 року №62903589. Таким чином, середній заробіток за період з 26.06.2019 року по 28.05.2020 року був сплачений позивачу Університетом в повному обсязі. Крім цього, вважають, що вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за період з 28.05.2020 року по 21.07.2022 року на суму 247\~341,23 грн. (618\~574,13 грн. (сума середнього заробітку заявлена в даній справі) 254\~442,10 грн. (19.06.2017 року по 25.09.2019 року) 116\~790,80 грн. (26.06.2019 року по 28.05.2020 року) = 247\~341,23 грн.) також не підлягає задоволенню. Заявлений позивачем розмір середнього заробітку перевищує компенсацію за невикористані дні відпустки, сума якої складає 5\~422,43 грн., в 45 разів (247\~341,23 грн./5422,43 грн.). Зазначене доводить очевидну не співмірність заявлених позивачем до стягнення з відповідача сум середнього заробітку сумі компенсації невикористаної відпустки, яка є виключно разовою виплатою. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив такі задовольнити в повному обсязі. Крім цього надав суду розрахунок середнього заробітку за 1 402 робочі дні затримки випат за період з 01.09.2017 року по 19.04.2022 року, що складає 584 788,22 грн. Представники відповідача Державного податкового\~університету Сидоренко С.І., Фокіна Я.Ф. в судовому засіданні заперечували, щодо задоволення позовних вимог позивача. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведених вище процесуальних норм суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно постанови Львівського апеляційного суду від 25.06.2019 року, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 07.12.2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] задоволено частково. Визнано недійсним запис № 51 у трудовій книжці [PERSON] від 16.06.2017 року. Поновлено [PERSON] з 19.06.2017 року на посаді професора кафедри теорії права та держави університету Державної фіскальної служби України відповідно до наказу №342-к від 16.06.2017 року. Стягнуто з університету Державної фіскальної служби України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 19.06.2017 року по 25.06.2019 року в сумі 254\~442 грн.10 коп. Стягнуто з університету Державної фіскальної служби України на користь [PERSON] 5 000 грн. моральної шкоди. В решті вимог відмовлено. Ухвалами Верховного Суду від 09.09.2019 року та від 27.11.2019 року у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами Університету державної фіскальної служби України та третьої особи [PERSON] , відповідно, на постанову Львівського апеляційного суду від 26.06.2019 року, відмовлено. На виконання постанови Львівського апеляційного суду від 25.06.2019 року, в.о. ректора Університету державної фіскальної служби України В. Унинець-Ходаківська було видано наказ № 509-к від 02.09.2021 року, яким поновлено [PERSON] на посаді професора кафедри теорії права та держави Університету державної фіскальної служби України з 19.06.2017 року. Однак, відповідно до п. 2 вказаного наказу, трудові відносини з професором кафедри теорії права та держави Університету державної фіскальної служби України [PERSON] , вирішено вважати припиненими 31.08.2017 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору, у відповідності до п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Як встановлено в судовому засіданні, позивач у письмовій формі звертався до Університету державної фіскальної служби України з проханням змінити зміст п.2 наказу №509-к, де замість зазначеного тексту вказати «внести відповідний запис у трудову книжку про поновлення на посаді професора кафедри теорії права та держави професора, доктора наук з державного управління [PERSON] » та одночасно надіслати проєкт навчального навантаження на 2021-2022 року. У відповідь Університетом державної фіскальної служби України позивачу скеровано лист, згідно тексту якого, на виконання постанови Львівського апеляційного суду від 25.06.2019 року, Університетом державної фіскальної служби України видано наказ від 02.09.2021 року №509-к «Про поновлення [PERSON] на посаді». Надалі Ірпінським МВ ДВС ЦМГУ винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 28.12.2020 року ВП №60332581 щодо поновлення останнього на роботі, отже Університетом вказану постанову суду було виконано в повному обсязі. Щодо навчального навантаження, то таке з 2021-2022 роки не планувалося, оскільки трудові відносини з [PERSON] припинені з 31.08.2017 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України). Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює\~стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу (підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у\~статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій. Виходячи з вказаних норм закону, виплата належних позивачу сум мала бути здійснена відповідачем саме в день його звільнення. Таким чином, відповідачем порушені трудові права позивача щодо невиплати належних йому при звільненні сум, а тому вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є підставною. Відповідно до п.20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від\~\~24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~\~\~ст. 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від\~\~ 22 лютого 2012 року\~\~ № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень\~статті 233 Кодексу законів про працю України\~у взаємозв`язку з положеннями статей\~117,\~237-1\~цього\~кодексу. При обчисленні середнього заробітку слід керуватися\~ст.27 Закону України «Про оплату праці»\~та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, відповідно до п.5 р. IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абз.1 п.8 розділ IV порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку. Такий розрахунок відповідає змісту зазначених вище норм права та практиці їх застосування, зокрема, Постанові Верховного Суду України від 01.03.2017р. у справі №635/2084/16-ц та Постанові Верховного Суду від 02.08.2019р. у справі №755/17855/16-ц. Так, середньоденна заробітна плата позивача складає 371,29 грн., що не заперечується відповідачем та встановлено постановою Львівського апеляційного суду від 25.06.2019 року. Як вже було встановлено судом, рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 07.12.2018 року стягнуто з університету Державної фіскальної служби України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 19.06.2017 року по 25.06.2019 року в сумі 254\~442 грн.10 коп. Тобто, вказаний період за який стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу вже включений в період за який позивач просить в даній позовній заяві стягнути такий заробіток. З наведеного вбачається, що період затримки розрахунку слід рахувати з 27.06.2019 до дня ухвалення судового рішення (15.09.2022 року), що складає 814 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає: 371,29 грн. х 814 дн. = 302\~230, 06 грн. Крім цього, позивач просить стягнути з Університету державної фіскальної служби України недоплачену розрахункову суму в розмірі 5\~422, 43 грн., мотивуючи тим, що відповідно до ч.2 ст. 83 КЗпП України, кількість невикористаних днів щорічної відпустки розраховується, виходячи з тривалості відпустки 56 календарних днів за кожних відпрацьованих 10 місяців за один навчальний рік, тобто становить 5\~422, 43 грн. Суд частково погоджується з розрахунком позивача, оскільки, як вже було встановлено, середньоденна заробітна плата позивача складає 371,29\~грн., а тому сума яку недоотримав позивач при звільнені, становить 4\~826, 77 грн. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial