Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

15.09.2022 представник заявників адвокат Діденко В.Є. звернувся до суду з заявою в інтересах [PERSON] , [PERSON] , які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , з участю заінтересованої особи Шевченківського районного у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), який знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Котлярська,6, про встановлення факту народження малолітньої дитини на тимчасово окупованій території, в якому просить встановити факт народження [INFO] в м. Сімферополь, АР Крим, Україна дитини жіночої статі на ім`я [PERSON] у батьків мати [PERSON] , [INFO] , громадянство - Україна, батько [PERSON] , [INFO] , громадянство - Україна. В обґрунтування заяви зазначили, що [INFO] в м.Сімферополь, АР Крим, Україна народилась дитина жіночої статі на ім`я [PERSON] у батьків: мати [PERSON] , [INFO] , громадянство Україна, батько [PERSON] , [INFO] , громадянство Україна. Батьки дитини перебувають у зареєстрованому шлюбі. Факт народження дитини підтверджуються доданими до заяви копіями документів, оригінали яких знаходяться у заявників, а саме: паспорту громадянки України [PERSON] , паспорту громадянина України [PERSON] , свідоцтва про шлюб, виписного епикрізу Сімферопольського клінічного пологового будинку №1 від 29 червня 2020 року, з яких вбачається, що [PERSON] [INFO] в м.Сімферополь, АР Крим, Україна народила дитину жіночої статі. Стосовно виписного епикризу, та свідоцтва про народження, які видані на окупованій території слід зазначили наступне: Відповідно до ч.3 ст.9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» в редакції Закону № 2217-IX від 21.04.2022, що набув чинності 07.05.2022 - Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Разом з тим, відповідні зміни до ПРАВИЛ державної реєстрації актів цивільного стану в Україні , затверджені Наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 24.12.2010 № 3307/5) станом на сьогодні не внесені. Так, відповідно до п.б) п.2, ст.1 Розділу ІІІ Правил державної. реєстрації актів цивільного стану в Україні підставою державної реєстрації народження є б) медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024. Так як наявні у заявників документи з яких вбачається факт народження за формою не відповідають законодавству України, тому що видані на тимчасово окупованій території, зареєструвати народження дітей у позасудовому порядку вони не мають можливості. З приводу зазначення у свідоцтві про народження дитини громадянства батьків російська федерація просять взяти до уваги наступне: з копій паспортів заявників вбачається, що вони є діючими ( не простроченими) з місцем реєстрації на тимчасово окупованій території - в місті Сімферополь. Зазначили наступне: після окупації АР Крим державою-агресором - російською федерацією був прийнятий «закон» 21.03.2014 року №6 ФКЗ, який автоматично відносив громадян України та осіб без громадянства, які постійно проживали на території АР Крим на день прийняття цього фейкового закону до громадян російської федерації. При уявній свободі вибору громадянства, яка нібито встановлена цим «законом», фактично, особа, яка постійно проживає в АР Крим та згідно паспорту громадянина України була зареєстрована в АР Крим і не отримала паспорту громадянина російської федерації вважалась на цій території іноземцем, а відповідно мала право перебувати на окупованій території лише 90 днів після чого підлягала виїзду або депортації. Зрозуміло, що для громадян України, що постійно проживають на тимчасово окупованій території це є неприйнятним. Російський паспорт, який примусово видала рф громадянам України у Криму, варто сприймати як засіб для забезпечення необхідних умов проживання на період окупації. Оскільки паспорти рф видані в АР Крим не визнають Україна та жодна демократична країна світу, то це вважається нав`язаним псевдодокументом. Видані окупантами документи рівнозначні паспорту з сувенірної лавки, без якого кримчани на своїй території поки що не можуть обходитися. Тому фейковий паспорт рф виданий окупаційною адміністрацією, потрібно сприймати лише як засіб для забезпечення необхідних умов проживання у Криму на період окупації. З урахуванням викладенного, зазначення громадянства заявників «російська федерація» в свідоцтві про народження дитини, яке видано окупаційною владою не підлягає врахуванню при розгляді справи, так як заявники є громадянами України і не відмовлялись від громадянства України. Також слід врахувати наступне: стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, вважають за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документу про реєстрацію народження , виданого закладом, що знаходяться на окупованій території, як доказу, оскільки можливості збору доказів факту народження на окупованій території є істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав заявників та їхньої дитини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. В липні 2022 року через свого представника вони звернулись за роз`ясненнями до відділу державної реєстрації актів цивільного стану з метою зареєструвати народження дитини згідно законодавства України, але нам було усно роз`яснено, що територія АР Крим є тимчасово окупованою територією і в цьому випадку підставою для реєстрації народження дитини є встановлення в судовому порядку факту її народження. Відповідно до Листа-роз`яснення Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (лист від 22.04.2021 № 985/0/208-21) письмова відмова органу державної реєстрації актів цивільного стану не є обов`язковою. Таким чином, вони позбавлені можливості зареєструвати народження дитини згідно із законодавством України компетентним державним органом та отримати у подальшому закордонний паспорт для оздоровлення дитини за кордоном, а також разом з дитиною відвідувати своїх знайомих та родичів, які проживають на підконтрольній Україні території. Іншої можливості встановити факт народження на окупованій території позасудово немає, тому змушені звернутись до суду. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 20.09.2022 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження. Заявники [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, представник заявників адвокат Діденко В.Є. подав заяву про розгляд справи у його та заявників відсутності. Представник заінтересованої особи Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у судове засідання не з`явився. Суд, ухвалив проводити розгляд справи за відсутності заявників та представника заінтересованої особи, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування підготовчого судового засідання технічними засобами. Повно та всебічно дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні відносини між сторонами, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав та мотивів. Судом встановлено та підтверджено доказами наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України). Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України в порядку окремого провадження суд розглядає, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно змісту ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з п.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визначається тимчасово окупованою територією. Згідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 31 березня 1995 року рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. За загальними правилами ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Відповідно до ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст.7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Відповідно до ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до частини третьої статті 257-1 ЦПК України, у рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] станом на день реєстрації народження дитини [PERSON] , [INFO] , є громадянами російської федерації. В той же час заявниками на підтвердження громадянства України надано копії їхніх паспортів України. Зокрема, паспорт громадянина України [PERSON] , виданий 28 грудня 2005року Центральним РВ Сімферопольського МУГУМВС України в Криму, а паспорт громадянки України [PERSON] , виданий 09 грудня 2009року Сакським МВ ГУ Крим України у АР Крим Відповідно ст.4 Конституції України, в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявником подано в розпорядження суду недостовірні відомості щодо їх громадянства. Суд не бере до уваги покликання представника заявника про те, що після окупації громадяни України, які не отримали паспорту громадян російської федерації вважалися на території АР Крим іноземцями та мали право перебувати на території АР Крим 90 днів та їх «автоматично» віднесено до громадян російської федерації, оскільки заявники, як громадяни України на момент народження дитини не були позбавлені можливості зареєструвати факт їх народження на території України і одержати Свідоцтва про народження, видані компетентними органами України. Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів про шлюб Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, 02.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис №1261. 26.06.2020 «Симферопольским клиническим родильным домом №1» видано «Выписной єпикриз (из акушерського стаціонара)», з якого вбачається, що [INFO] [PERSON] народила дитину. Дані виписного єкіпризу не визнаються Україною, видані нелегітимним органом та не мають жодної юридичної сили на території України. Зважаючи на ту обставину, що до суду було подано ксерокопії виписного єкіпризу, не надано засобів телефонного та електронного зв`язку, із заявниками зв`язатись неможливо, неможливо їх викликати в судове засідання та неможливо перевірити безпосередньо обставини заяви, тому суд поставив під сумнів відповідність зазначеної копії документу оригіналу. Відповідно до ч.6 ст.95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Отже, зважаючи на те, що суд поставив під сумнів відповідність копій вказаних документів оригіналам, оригінали суду не надані, суд не має можливості витребувати оригінали вказаних документів з РФ внаслідок воєнного стану, тому суд не бере до уваги копії вказаних документів. Надаючи оцінку копіям документів, доданим представником до заяви, суд знаходить, що не є достатньо для того, щоб поза розумним підтвердити необхідний заявникам факт. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Задоволення ж заяви, у викладеній редакції, неможливе, оскільки за загальними приписами цивільного та сімейного законодавства України захист порушеного права та його відновлення можливе лише за умови доведеності цього права. Підсумовуючи викладене, зважаючи на те, що інших доказів, які б підтверджували факт про який заявники в особі свого представника просять встановити, представником заявників до заяви не додано, суд самостійно витребувати документи внаслідок воєнного стану не має можливості, при цьому відсутня можливість іншим способом перевірити наявність факту, який заявники просять встановити, тому суд знаходить, що заява є необґрунтованою та у її задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed