Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

Представник позивача звернувся з позовом до відповідача, в обґрунтування якого зазначив наступне. 01.07.2021 року позивач уклав Договір оренди належної йому на праві власності квартири [ADDRESS] . Згідно з договором сторони обумовили свої права та обов`язки: Відповідно до пунктів в 2.2.1 та 2.2.2 Відповідач зобов`язався використовувати квартиру за призначенням, дотримуватися Правил користування приміщеннями житлових будинків i прибудинковими територіями. На момент, коли його Представник [PERSON] прийшла до неї, щоб перевірити стан квартири, то побачила, що Відповідач в одній з кімнат влаштувала складз збереження меблів з літнього майданчика ресторану, а в другі й кімнаті ексклюзивні меблі пофарбувала в білий колір без відома позивача. Квартира виявилась в занедбаному стані, в ній знаходились речі з магазину, манекени, стара техніка, бляшаний дах та конструкція літньої площадки, старі сейфи, гардеробна система для верхнього одягу з магазину тощо. Сусіди скаржились, що відповідач разом зі своїми друзями порушують їх спокій, влаштовуючи пікніки на земельній ділянці спільної власності. Відповідно до до пункту 2.2.5 відповідач зобов`язався допускати в денний час, а при аваріях i в нічний час у квартиру, що здана в оренду, представників Орендодавця або самого Орендодавця. Незважаючи на це 06.03.2022 року Представник [PERSON] не змогла мати доступ до квартири тому що [PERSON] без попередження змінила замок на вхідних дверях. Відповідно до пункту 5.1 договір може бути розірваний з ініціативи будь-якої зі сторін за наявності умов i порядку, передбачених житловим законодавством. Більш ніж два місяці тому позивач письмово попередив відповідача про розірвання договору, але відповіді не отримав. Окрім того, відповідно до пункту 5.2 «суперечки, що виникають між сторонами при виконанні цього договору, вирішуються в установленому законом порядку». Bci ці обставини змушують позивача звернутися до суду з позовом про розірвання Договору оренди та примусове_виселення. У поданому відзиві представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №305223696 від 18.07.2022 року позивач є власником 28/100 часток квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування. Докази, які підтверджували належність вказаної квартири позивачу загальною площею 216 кв. м. відсутні. Окрім того, відповідач є орендарем квартири згідно договору оренди житлового приміщення від 01.07.2021 р., згідно якого орендодавець надає орендареві і членам його сім`ї квартиру в користування строком на три роки та зобов`язується звільнити житлове приміщення після закінчення обумовленого в цьому договорі терміну оренди. Відповідач добросовісно виконує умови договору оренди , вказане житло є її постійним місцем проживання. Будь-якого іншого житла належного на праві власності у відповідача немає, будь-яких звернень чи зауважень від орендодавця не отримувала. Про намір позивача розірвати договір оренди дізналась із позовної заяви. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення, посилаючись на обставини, вказані у відзиві на позов. Суд, заслухавши думку сторін, дослідиши письмові матеріали справи дійшов до наступного. Як вбачається із Договору дарування від 20.11.2014 року позивачеві на праві власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.5). Крім того, як вбачається, 01.07.2021 р. між [PERSON] , як орендодавцем, та [PERSON] , як орендарем, укладено Договір оренди, за умовами якого орендодавець надає орендареві та членам його сім`ї в користування терміном на три роки квартиру загальною площею 216 кв. м. за адресою [ADDRESS] . (а.с.6). Відповідно до пунктів в 2.2.1 та 2.2.2 Відповідач зобов`язався використовувати квартиру за призначенням, дотримуватися Правил користування приміщеннями житлових будинків i прибудинковими територіями. Відповідно до до пункту 2.2.5 відповідач зобов`язався допускати в денний час, а при аваріях i в нічний час у квартиру, що здана в оренду, представників Орендодавця або самого Орендодавця. Відповідно до пункту 5.1 договір може бути розірваний з ініціативи будь-якої зі сторін за наявності умов i порядку, передбачених житловим законодавством. У відповідності до ч. 1 ст. 810 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк та плату. Відповідно до ч. 1 ст. 812 Цивільного кодексу України предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема, квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Так, у відповідності до ч. 3 ст. 825 Цивільного кодексу України договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці. Матеріали справи свідчать, що відповідач отримала лист в присутності двох свідків від 09.03.2022 року про припинення договору оренди, в зв`язку із необхідністю використання житла для подальшого проживання позивача та його сім`ї (а.с.7). Таким чином, враховуючи вищевикладене, вимога позивача про розірвання Договору оренди житлового приміщення підлягає до задоволення. У відповідності до ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відтак, з огляду на встановлені судом обставини, а також наявні в матеріалах докази, враховуючи норми закону, які регулюють спірні правовідносини, суд прийшов до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог. Судові витрати розподіляються у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved