Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-06 00:00:00

1. Стислий виклад заяв сторін про суті спору 1.1. 15 лютого 2022 року позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Сазонової Олени Миколаївни, реєстровий номер 29022, від 20 грудня 2021 року про стягнення з позивача заборгованості в сумі 11 110,00 грн на користь відповідача - ТОВ «Споживчий Центр». Також повідомив, що орієнтовний попередній розрахунок суми його витрат складає 9 433,60 грн, у тому числі: судовий збір за одну вимогу немайнового характеру - 992,40 грн, судовий збір за подання заяви про забезпечення позову - 496,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу - 7 945,00 грн. На підтвердження наведеного розміру витрат надав відповідні докази. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вимоги, за якими вчинено виконавчий напис, не є безспірними. Крім цього, порушено порядок вчинено нотаріальних дій. Представник позивача - адвокат Марченко В.В. у судовому засіданні надав пояснення, аналогічні тим, що викладені по тексту позовної заяви. Стверджував, що позивач не укладав кредитний договір з відповідачем та кредитні кошти не отримував, а кредитний договір, на його думку, підлягає нотаріальному посвідченню. Крім того, подав клопотання про залучення додаткових доказів щодо розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу. 1.3. Відповідач правом на надання відзиву не скористався, відзив на позовну заяву не подав. Представник відповідача - адвокат Воронін О.М. у заяві про перегляд заочного рішення, заперечуючи позовні вимоги, стверджував, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Звертав увагу суду на те, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір в електронній формі, позивач грошові кошти на підставі кредитного договору отримував, обов`язковість нотаріального посвідчення такого виду договорів законом не передбачено. У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору (прострочена заборгованість майже на 2 роки) відповідач був змушений звернутися до нотаріуса для вчинення виконавчого напису з метою захисту своїх законних прав та інтересів. Небажання позивача отримувати поштові відправлення не є підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. При нормативному обґрунтуванні представник відповідача також посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справах № 137/1666/16-ц (постанова від 27 березня 2019 року), № 916/3006/17 (постанова від 02 липня 2019 року), № 305/2082/14-ц (постанова від 15 січня 2020 року). На підставі наведеного представник відповідача вважав позов необґрунтованим, оскільки позивач у встановленому законом порядку не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення та не надав доказів часткового чи повного погашення заборгованості. Крім того, представник відповідача не погодився зі сумою понесених позивачем витрат на правову допомогу, оскільки, на його думку, під час розгляду справи позивачем не було надано жодного доказу оплати витрат на правову допомогу та не надано документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, та ін.). Представник відповідача вважав, що сума витрат на правничу допомогу не доведена позивачем та є занадто завищеною, не зважаючи на те, що дана справа є малозначною, а розмір правничої допомоги майже дорівнює розміру суми боргу позивача, що є порушенням критеріїв розумності та співмірності. 1.4. Треті особи правом на подання заперечень, пояснень щодо позову не скористалися. 2. Рух справи у суді Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 17 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання на 22 березня 2022 року у приміщенні суду. 22 березня 2022 року сторони у судове засідання не з`явилися. 22 березня 2022 року у зв`язку з першою неявкою учасників справи та воєнним станом в Україні протокольною ухвалою суду було відкладено розгляд справи та призначено наступне судове засідання на 05 квітня 2022 року. У судове засідання 05.04.2022 учасники повторно не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися судом належним чином шляхом направлення судових повісток за адресами місцезнаходження позивача, приватного нотаріуса Сазонової О.М. та на електронні, поштові адреси відповідача та приватного виконавця Голяник О.Ю. (а.с.48-52). Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 05.04.2022 постановлено проводити заочний розгляд справи. 05.04.2022 судом ухвалено заочне рішення у справі, яким позовну заяву [PERSON] задоволено. Визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною 20 грудня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за № 29022, про стягнення з [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» заборгованості у загальному розмірі 11 110,00 грн. таким, що не підлягає виконанню. Стягнуто зі товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» на користь [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору у загальній сумі 1488,60 грн та понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 945,00 грн на загальну суму 9 433,60 грн. Заочне рішення суду від 05.04.2022 відповідачем виконано, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження (а.с.146) та відміткою на повернутому виконавчому листі (а.с. 147). 21.06.2022 представником відповідача подано до суду заяву про перегляд заочного рішення та поновлення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 22.06.2022 залишено без руху заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення у справі. Надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 23.06.2022 відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про зупинення виконавчого провадження за виконавчим листом. Ухвалою суду від 30.06.2022 прийнято заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення та призначено судове засідання на 14.07.2022. Ухвалою суду від 14.07.2022 задоволено заяву представника відповідача - адвоката Вороніна О.М. про перегляд заочного рішення. Поновлено відповідачеві строк на подання заяви про перегляд заочного рішення. Скасовано заочне рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 05.04.2022, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження на 25 серпня 2022 року на 09 годину 00 хвилин. У судове засідання 25.08.2022 учасники справи не з`явилися. Справа була знята з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючої судді у нарадчій кімнаті по іншій справі. Відкладено судове засідання на 06 вересня 2022 року на 10 годину 00 хвилин. Викликано учасників справи у судове засідання. У судове засідання 06.09.2022 відповідач, представник відповідача, треті особи, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явилися, про причини неявки не повідомили, будь-які заяви, клопотання не подали. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зважаючи на те, що представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, доказів на підтвердження поважності причин власної неявки у судове засідання не надав; судом не визнавалася обов`язковою явка учасників справи, то суд уважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлялися про місце, дату та час судового засідання та мали право, час та можливість подати суду усі наявні у них докази та заяви по суті. 4. Фактичні обставини справи, встановлені судом Між позивачем та ТОВ «Споживчий Центр» 18.09.2019 укладено кредитний договір № 18.09.2019-100005828шляхом акцептування та підписання одноразовим ідентифікатором (код повідомлення: 3G757) заявки, що є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) (а.с. 54-61). Доказів нотаріального посвідчення договору матеріали справи не містять. Факт укладення кредитного договору саме в електронній формі не заперечував і відповідач. 20.12.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М., реєстровий номер 29022, вчинено виконавчий напис про стягнення з позивача та користь відповідача заборгованості за кредитним договором від 18.09.2019 № № 18.09.2019-100005828за період з 01.10.2019 по 01.12.2021 у розмірі: - 6000,00 грн - прострочений основний борг; - 1560,00 грн - прострочені проценти; - 3000,00 грн - пеня; та 550,00 грн - плати за вчинення виконавчого напису, в загальній сумі 11 110,00 грн (а.с. 62). Вчиняючи виконавчий напис приватний нотаріус посилався на ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пункт 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (надалі - ПКМУ № 1172 або Перелік). За виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової О.М. приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Голяник О.Ю. відкрито виконавче провадження з примусового стягнення з позивача суми боргу за вищевказаним виконавчим написом (а.с. 17). 5. Норми права, які застосував суд Згідно ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 - ч. 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами)… Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У абзаці другому частині другої статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За приписами ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії. Відповідно до пп. 1.1, 3.1, 3.2, 3.3, 3.4, 3.5, 6,2 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5 (надалі по тексту рішення - Порядок вчинення нотаріальних дій), для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно належать до документів, за якими допускається стягнення заборгованості у безспірному порядку шляхом вчинення виконавчих написів нотаріусів, й для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами подаються оригінал нотаріально посвідченого договору; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Саме така правова позиція викладена у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 204/4071/14-ц та від 12.04.2018 у справі № 761/32388/13-ц. Із викладеного вище слід дійти висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення у законному обсязі. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Також у постанові від 06 травня 2020 року по справі № 320/7932/16-ц Верховний суд зазначив, що вчинення виконавчого напису полягає у посвідченні права стягувача на стягнення коштів або витребування майна. Таке право, як і безспірна заборгованість повинні існувати на момент звернення до нотаріуса. Сам по собі факт подання стягувачем необхідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору щодо боргу. Боржник у судовому порядку може оспорювати виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (щодо розміру боргу або спливу строків давності за вимогами). Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, ч. 2 ст. 77 КПК України). У відповідності до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як уже зазначалось вище, відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. У свою чергу, відповідно до п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, яке затверджено Постановою КМУ від 29.06.1999 № 1172 (надалі - Перелік), одним з таких документів є кредитний договір, за яким боржником допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Вказаний п. 2 Переліку внесено (доповнено) згідно Постанови КМУ від 26.11.2014 № 662. Однак постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 вищевказану постанову КМУ від 26.11.2014 № 662 визнано незаконною та нечинною (http://reyestr.court.gov.ua/Review/65037659). Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 вищевказана постанова суду залишена без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 відмовлено у перегляді даної ухвали ВАСУ. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. 6. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення Матеріали справи містять достатньо доказів (а.с. 54-61) на підтвердження факту укладення кредитного договору в електронній формі між позивачем та відповідачем. Тобто доводи позивача та представника позивача про неукладення кредитного договору є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів видачи кредиту позивачеві, зарахування кредитних коштів на його банківський рахунок (виписку банку, меморіальний ордер тощо). Не вбачається й з матеріалів справи, що такі докази, підтверджуючі факт видачі грошових кредитних коштів позивачеві, надавалися відповідачем приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису. Наведене свідчить про те, що запропонована нотаріусом до стягнення заборгованість, не була безспірною. Крім того, станом на 20 грудня 2021 року - дату вчинення спірного виконавчого напису, правової норми, яка б дозволяла вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, укладених в простій письмовій (електронній) формі, не існувало, оскільки положення Переліку в частині документів, що підтверджують безспірність вимог за кредитними договорами, визнані незаконними у судовому порядку. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Такі висновки суду відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/10374/17 (постанова від 21 вересня 2021 року). Не маючи правових підстав для вчинення виконавчого напису, нотаріус права на його вчинення не мав. Отже, безпідставними є доводи представника відповідача про необов`язковість нотаріального посвідчення кредитного договору, оскільки відсутність вимог закону щодо нотаріального посвідчення кредитних договорів, не спростовує факту порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису на договорі, що нотаріально не посвідчувався. Хибними є й доводи представника позивача про обов`язковість нотаріального посвідчення кредитних договорів. Закон дозволяє укладати кредитні договори в простій письмовій чи електронній формі, але не дозволяє в такому випадку кредитору та нотаріусу здійснювати вчинення виконавчих написів на підставі кредитних договорів, що нотаріально не посвідчувалися. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Ураховуючи зазначене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд робить висновок що оспорюваний виконавчий напис нотаріуса не відповідає вимогам закону, оскільки виконавчий напис вчинено на підставі положення нормативно-правового акту, який станом на дату вчинення виконавчого напису був нечинним та скасованим судом. Відтак, суд визнає виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, і задовольняє позов повністю. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка, зокрема, наведена в у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, рішення від 10/02/2010 року, п.58) у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення…Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень…. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя. У зв`язку зі встановленням судом відсутності правових підстав для вчинення виконавчого напису, суд не надає оцінку іншим, другорядним аргументам позивача, зокрема, щодо безспірності (спірності) вимог. Правові позиції Великої Палати Верховного Суду у справах № 137/1666/16 (постанова від 27.03.2019), № 305/2082/14-ц (постанова від 15.01.2020), № 916/3006/17 (постанова від 02.07.2019), на які посилався представник відповідача, суд не застосовує до спірних правовідносин, оскільки обставини наведених справ не є релевантними з обставинами даної справи, зважаючи на те, що у наведених представником відповідача справах ВП ВС робила висновки щодо оспорювання виконавчих написів, що вчинялися на іпотечних договорах, що посвідчувалися нотаріально. Крім того, наведені правові позиції Верховного Суду суд у даній справі не застосовує, зважаючи на ієрархію в застосуванні в судовій практиці висновків Колегій судів або Судової палати Верховного суду, Об`єднаної палати або висновків Великої Палати Верховного Суду. Процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного суду. У своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Отже, вбачається наступна ієрархія та градація висновків Верховного суду (за спаданням): - остання позиція Великої палати Верховного суду; - позиція Великої палати Верховного суду; - позиція об`єднаної палати Верховного суду; - позиція судової палати Верховного суду; - позиція колегії судів Верховного суду. Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню висновок, викладений у постанові ВП ВС від 21.09.2021 (справа № 910/10374/17) як остання позиція ВП ВС. Тому доводи відповідача про правомірність вчинення виконавчого напису на договорі, укладеному в електронній формі, є таким, що не відповідають положенням закону та не узгоджуються з позицією, викладеною у постанові ВП ВС від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17. 7. Розподіл судових витрат У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п.1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У відповідності до ч. 2 - 6 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Позивачем у строки, що передбачені ч. 8 ст. 141 ЦПК України, надано усі необхідні докази на підтвердження розміру понесених ним витрат на правничу допомогу у сумі 7945,00 грн (під час першого судового провадження - до скасування заочного рішення суду), у тому числі: договір про надання правової допомоги, розрахунок суми гонорару за договором про надання правової допомоги, акт наданих послуг та квитанція на підтвердження фактичної сплати суми гонорару (а.с. 24-7), та у сумі 2270,00 грн (під час другого судового провадження - після скасування заочного рішення), у тому числі: додатковий розрахунок суми гонорару за договором про надання правничої допомоги, акт наданих послуг, квитанція на підтвердження фактичної сплати суми додаткового гонорару (а.с. 148-151), загалом на суму 10215,00 грн (7945,00 грн та 2270,00 грн = 10215 грн). Такі докази завчасно були направлені відповідачеві разом із ухвалою суду про відкриття провадження у справі та позовною заявою, а також самостійно позивачем. Отже, ствердження представника відповідача про ненадання позивачем жодного доказу оплати витрат на правову допомогу спростовуються матеріалами справи, які містять відповідні докази. Судові витрати позивача суд уважає дійсними та обгрунтованими. У той же час суд погоджується частково з аргументами представника відповідача щодо неспівмірності судових витрат позивача на правничу допомогу. Зменшення суми судових витрат на правничу допомогу можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю виконаної роботи. Такі висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду у справі № 910/16803/19 (постанова від 19.07.2021) та Великої Палати Верховного Суду у справі 755/9215/15-ц (постанова від 19.02.2020). Верховний Суд у справі № 420/1109/20 (постанова від 21.11.2021, 131-132) зробив такий висновок: «вивчення матеріалів справи, правовий аналіз первинних документів, узгодження правової позиції, обрання належного способу захисту прав та підготовка позовної заяви до суду це є фактично однією послугою адвоката, яка включає в себе правовий аналіз первинних документів, узгодження правової позиції, обрання належного способу захисту прав та підготовку позовної заяви до суду» Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Cуд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо. Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved