Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даною позовною заявою, в обґрунтуванні вимог якої представник зазначив, що позивачка в період з 28.11.1978 по 14.02.2000 працювала на заводі «Селена», який в ті часи знаходився в смт. Міжгір?я, Міжгірського району, Закарпатської області, та на якому неодноразово проходили реорганізації (зміни організаційно-правової форми) й на сьогодні значиться як Товариство з додатковою відповідальністю «Селена» (далі ТДВ «Селена»). У травні місяці цього року [PERSON] звернулася до директора ТДВ «Селена» з приводу видачі довідки про заробітну плату, яку вона отримувала на заводі «Селена» в період з 01.01.1979 по 31.12.1983 для пред?явлення її в органи Пенсійного фонду України для вирішення питання перерахунку пенсії. Як зазначає, спочатку керівник ТДВ «Селена» пообіцяла позивачу, що таку довідку їй буде видано. Проте, згодом вона стала зволікати з цим, а далі взагалі відмовилася видавати її, пояснюючи тим, що на даному підприємстві вона не отримує заробітної плати і значиться тільки номінальним керівником. В свою чергу, видача такої довідки потребує значних зусиль та витрат часу, адже для цього необхідно знайти особову справу працівника серед багатьох інших таких справ. І оскільки їй не виплачують заробітної плати, то вона не бачить для себе сенсу займатися видачею довідок про заробітну плату колишнім працівникам заводу. Після цього директор товариства взагалі перестала відповідати на телефонні дзвінки. З наведених підстав, посилаючись на неможливість позивачки реалізувати своє право на перерахунок пенсії, у позовній заяві висловлено прохання зобов?язати ТДВ «Селена» в особі уповноважених на це посадових осіб видати позивачці довідку про заробітну плату, яку вона отримувала на заводі «Селена» в період роботи з 01.01.1979 по 31.12.1983, яка подається в органи Пенсійного фонду України для перерахунку пенсії та стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати. Ухвалою суду від 29 липня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 20). Ухвалою суду від 30 серпня 2022 року витребувано докази (а.с. 36-37). Представник позивачки в судове засідання не з?явився, подав заяву за змістом якої просив розгляд справи провести без участі сторони позивача за наявними у справі матеріалами та ухвалити заочне рішення. Товариством з додатковою відповідальністю «Селена» явку представника в судове засідання не забезпечено, про дату час та місце розгляду справи повідомлялися в установленому законом порядку. Суд, виходячи із такої засади цивільного судочинства як розумність строків розгляду справи та з урахуванням значення справи для позивачки, вважав можливим провести заочний розгляд справи за вищевказаної явки учасників. Дослідивши надані докази, суд приходить до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі ЦПК України), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4\~ЦПК України). Згідно з частиною 1 статті 2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1 та 3 статті 13\~ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1 та 2 статті 12\~ЦПК України). За змістом частин 1 та 6 статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 77 та частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно записів у трудовій книжці [NUMBER] [PERSON] з 28.11.1978 працювала на різних посадах на заводі «Селена» та була звільнена з роботи по згоді між сторонами 14.02.2000. Вказаний запис про її звільнення засвідчений печаткою акціонерного товариства «Селена», ідентифікаційний номер якого 14311560 (а.с. 6, 7). Зі змісті витягу з ЄДР юридичних осіб, ФОП та громадських формувань від 19.07.2022 вбачається, що в Державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, колишній завод «Селена» значиться як товариство з додатковою відповідальністю «Селена» з ідентифікаційним номером 14311560, яке має наступну адресу місцезнаходження: [ADDRESS] , його керівником значиться [PERSON] (а.с. 8-10). У відповідності до частини першої статті 104 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Подібну норму містила стаття 37 Цивільного кодексу Української PCP (1963 року). Таким чином, ТДВ «Селена» є правонаступником майна, прав і обов`язків заводу «Селена» на якому працювала [PERSON] . Статтею 49 КЗпП України передбачено обов?язок роботодавця видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. В позовній заяві представник позивачки стверджує, що усні звернення з приводу видачі довідки про заробітну плату, яку позивачка отримувала на заводі «Селена» в період з 01.01.1979 по 31.12.1983 та яка потрібна їй для пред?явлення в органи Пенсійного фонду України для вирішення питання перерахунку пенсії, були проігноровані. Рекомендовані листи із вкладеними в них адвокатськими запитами з цього приводу повернулися із відміткою про відсутність адресату за його офіційною юридичною адресою або за закінченням терміну зберігання (а.с. 11-13). Таким чином, суд, аналізуючи в сукупності всі досліджені докази по справі та надаючи їм оцінку, дійшов висновку, про наявність правових підстав для зобов?язання ТДВ «Селена» в особі уповноважених на це посадових осіб видати [PERSON] довідку про заробітну плату, яку вона отримувала на заводі «Селена» в період роботи з 01.01.1979 по 31.12.1983, оскільки остання не може реалізувати своє право на перерахунок пенсії через те, що відповідач в порушення вимог статті 49 КЗпП України не видає їй відповідну довідку про заробітну плату. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою за подання до суду позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 992,40 грн., який підлягає стягненню на її користь з відповідача. Також з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн., розмір яких підтверджується договором про надання правової допомоги від 18.07.2022, додатковою угодою до нього та актом прийому-передачі грошових коштів.

Outcome: approved