Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Перша київська державна нотаріальна контора про зняття арешту з частини квартири [ADDRESS] накладений ухвалою Оболонського районного суду м. Києва 27.01.2006 року у справі №2-6598/2006, що зареєстрований Першою київською державною нотаріальною конторою за №2840431. Також, просила виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис про арешт вказаного нерухомого майна. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27.01.2006 року по справі №2-6598/2006 за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної і моральної шкоди в порядку забезпечення позову накладено арешт на частину квартири [ADDRESS] , яка не належала та не належить відповідачу [PERSON] 12.12.1999 року квартиру [ADDRESS] приватизовано згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» громадянином [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Таким чином, накладення арешту в межах забезпечення позову із вимогами до [PERSON] , за відсутності правових підстав здійснено на майно, яке насправді належить іншим особам: [PERSON] та [PERSON] . За таких обставин, [PERSON] вважає порушеним її право користування і розпорядження квартирою [ADDRESS] та просить про задоволення позовних вимог. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, надали суду заяву у якій підтримали позовні вимоги, просили здійснювати розгляд справи за їх відсутності, за наявними матеріалами. [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки до суду не повідомили. Представник Першої київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, подали до суду заяву про розгляд справи та прийняття рішення згідно діючого законодавства у їх відсутність. За таких обставин, суд вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності осіб що не з`явилися у судове засідання та ухвалення заочного рішення у справі. Вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи та надані докази, судом встановлено наступне. З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебувала справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної і моральної шкоди. В межах розгляду даної справи та з метою забезпечення можливості виконання рішення ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27.01.2006 року, крім іншого, накладено арешт на частину квартири [ADDRESS] , начебто належну [PERSON] . При цьому, згідно Свідоцтва про право власності від 14.12.1999 року квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON] . Вказану квартиру приватизовано згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» громадянином [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Квартира [ADDRESS] зареєстрована в Київському міському БТІ на праві спільної сумісної власності і записана в реєстрову книгу 05.01.2000 року за №1085 (а.с. 10). Право власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] підтверджено інформаційною довідкою КП Київської міської ради Київському міському БТІ від 20.12.2021 року за №53600. Таким чином, в судовому засіданні встановлено та підтверджено наданими документами, що квартира [ADDRESS] не належить й не належала [PERSON] на час вжиття заходів забезпечення ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27.01.2006 року при розгляді справи №2-6598/2006. За правилами ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову за вмотивованим клопотанням учасника справи. Зі змісту ЦПК України вбачається, що саме учасники справи мають право звертатися до суду з заявою про скасування заходів забезпечення позову в межах тієї справи яка перебувала на розгляді в суді за умови виконання рішення суду, або зникнення потреби у забезпеченні. З огляду на зазначене [PERSON] позбавлена можливості скасування заходів забезпечення позову вжитих в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] в порядку ст. 158 ЦПК України, оскільки не була стороною у даній справі. Із п. 4 ч. 9 Постанови пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016 року вбачається, що заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу. При цьому із заявою про скасування заходів забезпечення позову може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору. Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Пункт 2 ч. 1 Постанови пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016 року передбачає, що спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Таким чином, з позовом про право цивільне, пов`язане з належністю майна, на яке накладено арешт звертається особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй і ця особа не була учасником справи в межах якої здійснено забезпечення позову. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Сірії [NUMBER] (а.с. 17). У відповідності до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З огляду на зазначене, [PERSON] є єдиним співвласником квартири [ADDRESS] , яка позбавлена можливості скасування заходів забезпечення позову в порядку ст. 158 ЦПК України, а отже є належним позивачем у справі про зняття арешту з майна. В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Згідно ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстратор відмовляє в проведенні реєстраційних дій, зокрема, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Відповідно до ч. 1 ст. 46-1 Закону України «Про нотаріат» нотаріус є спеціальним суб`єктом, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і який має печатку такого реєстратора. Положеннями ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінивши зібрані по справі і досліджені у судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про те, що предметом забезпечення вимог до відповідача помилково стало майно яке насправді не належало відповідачеві, а нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори здійснюючи реєстраційні дії щодо заборони на частину квартири [ADDRESS] не перевірив належності вказаного майна. Протилежного у судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] не доведено. Відповідно до ст. 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, арешт накладений на майно [PERSON] , а саме частину квартири [ADDRESS] , порушує право власності останньої, яке потребує відновлення шляхом зняття арешту. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Позивачем не ініційовано питання про стягнення судового збору. У зв`язку з викладеним, суд, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність її задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved