Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА 18.12.2019 позивач Хорольська міська рада Лубенського району Полтавської області звернулась до Хорольського районного суду Полтавської області з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення з першого відповідача 165861,52 грн, а із другого відповідача 33971,64 грн на користь міськради. В обґрунтування позову зазначено, що на земельній ділянці кадастровий номер 5324810100:50:004:0296 по [ADDRESS] , розташоване нерухоме майно, яке у частці 83/100 належить на праві приватної власності [PERSON] , а у частці 17/100 - [PERSON] . Одночасно з набуттям права власності на нерухоме майно відповідачі фактично вступили у володіння і користування вказаною земельною ділянкою, яка є комунальною власністю позивача. Між сторонами не укладено договору оренди щодо земельної ділянки. Відсутність договору оренди обумовила використання відповідачами комунальної земельної ділянки без грошової компенсації, тобто без сплати орендної плати. Не сплачені кошти збережені (заощаджені) кожним із співвідповідачів. За період 01.01.2017 - 01.12.2019 відповідач [PERSON] заощадив 165861,52 грн за користування земельною ділянкою площею 0,3845 га (83/100 частки), а відповідач [PERSON] заощадив 33971,64 грн за користування земельною ділянкою площею 0,0787 га (17/100 частки). Відповідачі ухилялися та ухиляються від укладення договору оренди землі із позивачем (т. 1 а.с. 6, 7; т. 2 а.с. 194-197). Відповіддю на відзиви позивач вказав, що міський голова представляє Хорольську міську раду відповідно до законодавства, є головною посадовою особою територіальної громади. Позивач рішенням від 29.09.2017 скасував своє рішення від 30.09.2016 про надання в оренду земельної ділянки [PERSON] у зв`язку із відчуженням [PERSON] частини будівель [PERSON] . У 2017, 2018 і 2022 роках позивач письмово звертався до відповідачів із пропозицією про укладення договорів оренди землі (т. 2 а.с. 215-223). ОСНОВНІ ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ ТА РІШЕННЯ 18.12.2019 Хорольським районним судом Полтавської області відкрито провадження у справі. 01.12.2021 Семенівський районний суд Полтавської області отримав для розгляду справу із Хорольського районного суду Полтавської області після задоволення заяв про самовідводи суддів Хорольського районного суду Полтавської області. 02.12.2021 позовну заяву залишено без руху. 20.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження, залучено третю особу. 03.03.2022 встановлено виконання позивачем вимог ухвали суду від 17.02.2022 щодо тексту позовної заяви від 23.02.2022. 18.05.2022 не прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічні позовні заяви відповідачів [PERSON] і [PERSON] ; відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення доказів (т. 2 а.с. 155-200; т. 3 а.с. 14, 15). 15.06.2022 закрито підготовче судове засідання. 21.09.2022 відмовлено у задоволенні клопотань відповідача [PERSON] і представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про відкладення розгляду справи. ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧІВ, ПОЯСНЕННЯ ТРЕТЬОЇ ОСОБИ Відповідач С.А.Калініченко проти позову заперечував повністю з таких підстав: Хорольська міська рада не уповноважувала Хорольського міського голову на подання позовної заяви; позивач не заявляв до відповідача жодних вимог про стягнення коштів; повноваження з справляння плати за землю віднесені до повноважень виконавчого комітету, а не міської ради; відповідач користується земельною ділянкою площею 0,1300 га, а не 0,4632 га; ціна позову мала б бути 56084,44 грн; нормативна грошова оцінка землі мала б діяти з 01.01.2014; відповідач підписав би договір оренди землі у разі укладення аналогічного договору із близькими особами Хорольського міського голови (т. 2 а.с. 18-86). Відповідач [PERSON] проти позову заперечував з аналогічних підстав (т. 2 а.с. 87-155). Відповідач [PERSON] у підготовчому судовому засіданні 18.05.2022 наголосив, що у цілому згоден із тим, що користування землею є відплатним. Однак відповідна процедура має стосуватися не лише відповідачів у цій справі, а й інших осіб, які є близькими до і родичами Хорольського міського голови. Переконаний, що зазнав дискримінації з боку позивача. Платити за землю повинні усі, а не лише він. Позивач зобов`язаний застосувати відповідні процедури й щодо інших осіб. На питання суду щодо свободи органу місцевого самоврядування у ініціюванні судового захисту своїх прав повторив своє переконання у дискримінаційному ставленні. Третя особа поясненням від 29.03.2022 повідомила, що [PERSON] упродовж 2012 - 2017 років сплачував орендну плату за земельну ділянку площею 0,4632 га у м. Хорол. Інші платежі як орендна плата за землю ним не вносились (т. 2 а.с. 222). Поясненням від 18.04.2022 третя особа вказала, що відповідачі користувалися земельною ділянкою площею 0,4632 га у м. Хорол у період 01.01.2017 - 01.12.2019. Плату за землю не вносили. Базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельної ділянки. Позивач зазнав збитків внаслідок не внесення відповідачами орендної плати за землю (т. 2 а.с. 87-155). У судовому засіданні 21.09.2022 представник позивача повністю підтримав позов. Наголосив, що відповідачі ухиляються від укладення договору оренди землі. Відповідач [PERSON] з 27.04.2011 користувався спірною земельною ділянкою площею 0,4632 га за договором оренди землі на строк 5 років. Міська рада не змогла реалізувати рішення про укладення з ним нового договору, оскільки [PERSON] продав [PERSON] частину нерухомості, що розташована на земельній ділянці. Позиція про обмеження площі земельної ділянки лише площею будівель, які на ній перебувають, є помилковою. Неявка у судове засідання 21.09.2022 відповідачів, представника відповідача, представника третьої особи, відповідно до ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) не перешкоджає розгляду справи по суті. Вивчивши письмові заяви учасників справи по суті справи, вислухавши представника позивача, вивчивши надані до суду докази, судом встановлено такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Фактичні обставини, встановлені судом Учасники справи не заперечували проти того, що власником земельної ділянки кадастровий номер 5324810100:50:004:0296 по [ADDRESS] , площею 4632 кв.м. (далі - спірна земельна ділянка), є Хорольська міська рада (позивач). Згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 08.1.2019 № 2067/0/206-19 нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки складає 2283807,60 грн (т. 1 а.с. 9, 200). Відповідач [PERSON] є власником 83/100 частки нежитлової будівлі, навісу, огорожі, замощення, що розташовані на згаданій земельній ділянці, а відповідач [PERSON] - 17/100 частки. Учасники справи не заперечують ці обставини. Належність майна відповідачам також підтверджена відповідними даними інформаційної довідки 187702684 від 06.11.2019 з Державного реєстру речових прав (т. 1 а.с. 11-14). Рішенням позивача від 20.01.2015 № 10 ставка орендної плати із земель комунальної власності визначена у розмірі 3,0 % нормативної грошової оцінки землі (т. 1 а.с. 128-137). Це рішення не змінене, не скасоване, не визнано не чинним. Відтак суд відхиляє доводи відзивів щодо безпідставного застосування 3-відсоткової ставки орендної плати у справі. Згідно складеного позивачем розрахунку сума несплаченої відповідачем [PERSON] орендної плати за період 01.01.2017 - 01.12.2019 пропорційно до його частки власності 83/100 складає 165861,52 грн (т. 1 а.с. 9, 199). Згідно складеного позивачем розрахунку сума несплаченої відповідачем [PERSON] орендної плати за період 01.01.2017 - 01.12.2019 пропорційно до його частки власності 17/100 складає 33971,64 грн (т. 1 а.с. 10, 198). Суд відхиляє доводи відповідачів про необхідність обрахунку орендної плати з площі 0,1300 га, тобто виключно під площами нежитлових приміщень, споруд тощо відповідачів, які перебувають на вказаній земельній ділянці, оскільки відповідачі є фактичними користувачами усієї спірної земельної ділянки. Окремого рішення про виділення під нежитлові будівлі, навіс, замощення тощо окремих земельних ділянок не існує. Спірна земельна ділянка є сформованою як об`єкт цивільних прав у розумінні ст. 791 Земельного кодексу України. Відповідач [PERSON] раніше використовував усю площу земельної ділянки 0,4632 га за договором оренди, що, зокрема, підтвердила третя особа (т. 2 а.с. 1, 222). Позивач 30.09.2016 прийняв рішення № 463 "Про надання в користування на умовах оренди земельної ділянки [PERSON] ". Йдеться про спірну земельну ділянку у справі площею 0,4632 га, кадастровий номер 5324810100:50:004:0296 по [ADDRESS] . Зобов`язано [PERSON] в місячний термін укласти договір оренди (т. 2 а.с. 218). Рішенням від 29.09.2017 № 820 позивач скасував згадане своє рішення від 30.09.2016 № 463 у зв`язку із відчуженням [PERSON] частини майна, яке перебуває на земельній ділянці на користь [PERSON] та необхідністю приведення права користування земельною ділянкою у відповідність з правом власності на майно (т. 2 а.с. 219). Виконавчий комітет Хорольської міської ради листами від 24.10.2017 та від 02.02.2018 звертався до відповідачів з питання оформлення права користування спірною земельною ділянкою, зажадав надання пояснень щодо використання землі без правовстановлюючих документів та не сплати за користування землею (т. 2 а.с. 220-223). Відтак спростовано доводи відповідачів про не ініціювання позивачем укладення договору оренди землі. Нормативно-правове обґрунтування та висновки суду Положеннями ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Також ст. 11 ЦПК встановлено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК). Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 83 ЦПК). Тобто процесуальний обов`язок доведення позовних вимог, у т.ч. надання відповідних доказів (письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів, показань свідків) покладено саме на позивача у разі заперечення проти позову відповідача. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК). Відносини щодо використання земельних ділянок комунальної власності регулюються, з-поміж іншого, Цивільним кодексом України (далі ЦК), Земельним кодексом України (далі ЗК), Податковим кодексом України (далі ПК), Законом України "Про оренду землі". Виникнення права власності на об`єкт нерухомого майна, що відмінний від земельної ділянки, не є підставою для автоматичного правомірного виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою, на якій такий об`єкт розташований або із якою відповідний об`єкт пов`язаний. Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЗК землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. Згідно із ч. 1 ст. 78 ЗК право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. У цій справі спірна земельна ділянка є об`єктом права комунальної власності відповідача. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. За змістом ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Жоден з відповідачів у справі не має зареєстрованого права користування (оренди) спірною земельною ділянкою або її частиною, на якій розміщені належні відповідачам на праві власності об`єкти нерухомого майна. Частиною 2 ст. 152 ЗК передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно зі ст. 206 ЗК використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землі є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. За приписами пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 47 ПК плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. За приписами пп. 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності". Відповідно до ст. 21 Закону України "Про оренду землі" і пп. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (пп. 14.1.125, 14.1.136, п. 14.1 ст. 14, п. 288,5 ст. 288). Згідно із ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Із аналізу змісту норм статей 1212-1214 ЦК випливає, що зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційне зобов`язання) виникає за одночасної наявності трьох умов: 1) відбувається набуття чи збереження майна; 2) правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні; 3) набуття чи збереження здійснюється за рахунок іншої особи. Набуті відповідачами у власність нежитлові будівлі будучи згідно ст. 181 ЦК нерухомим майном (об`єктами, розташованими на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення) є органічно і нерозривно пов`язаними з спірною земельною ділянкою. Тому набуття відповідачами права власності на будівлі автоматично призвело до фактичного набуття відповідачами і майнових прав володіння і користування земельною ділянкою, на якій розташовані відповідні будівлі. Відсутність укладеного договору оренди земельної ділянки має фактичним наслідком виникнення у відповідачів володіння і користування чужою земельною ділянкою без достатньої правової підстави та без відповідної грошової компенсації. У результаті відбулося збереження (заощадження) відповідачами належних до сплати за таке володіння і користування коштів у виді орендної плати за землю. Передача прав володіння і користування земельною ділянкою згідно ст. 206 ЗК і пп. 14.1.13 п. 14.1 ст. 14 ПК здійснюється за плату, що має вноситися кожним із відповідачів на користь позивача на підставі договору оренди земельної ділянки. Правові підстави для одержання відповідачами прав володіння і користування земельною ділянкою безоплатно у даному випадку відсутні. Так само відсутні правові підстави для не нарахування чи несплати орендної плати за землю тощо. Кваліфікація спірних правовідносин як зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, означає необхідність застосування до спірних правовідносин передбачених ст.ст. 1212-1214 ЦК правових наслідків дій/бездіяльності відповідачів у в вигляді збереження (заощадження) у себе відповідних сум орендної плати. За допомогою цих норм навіть за відсутності ознак делікту, тобто при умові правомірної поведінки відповідача у спірних правовідносинах, досягається відновлення справедливої рівноваги між правами та охоронюваними законом інтересами сторін спору, що випливають із принципу платності користування землею. На відміну від зобов`язань, які виникають із завдання шкоди, для стягнення безпідставно збереженого майна (коштів) за п. 4 ч. 3 ст. 1212 ЦК вина особи не має значення, оскільки незалежно від наявності вини в поведінці відповідачів, сам факт несплати відповідачами орендної плати за користування земельною ділянкою, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під визначення "виправданого очікування" відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини. Так, пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 03.06.2006 визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності. У спірних правовідносинах неотриманні позивачем кошти від оренди землі підпадають під визначення Європейським судом з прав людини "виправданого очікування" щодо отримання можливості ефективного використання права комунальної власності позивача - Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Такий висновок суду повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц (провадження №14-77цс18). Крім того, Велика Палата Верховного Суду у п. 82 згаданої постанови зазначила, що фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 27.10.2021 у справі № 922/3114/20 з питання судової процедури стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за землю. За змістом ч. 1 ст. 181 ЦК до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Отже, нерухоме майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а відтак використання нежитлових приміщень, які належать відповідачу, неможливе без відповідної земельної ділянки. Наведена правова норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Таким чином, у зв`язку з користуванням відповідачем нежитловою будівлею презюмується його користування спірною земельною ділянкою. В цьому випадку відсутність документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою у відповідача не може бути визнане як її самовільне використання, однак не надає права на її безоплатне використання (правова позиція, що наведена у постанові Верховного Суду від 10.02.2022 у справі № 922/981/18). Оскільки відповідачі не є власниками або постійними землекористувачами спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктами плати за землю у формі земельного податку, то при цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для них як землекористувачів є орендна плата (пп. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 ПК). Відтак, застосовуючи згадані норми законодавства України, аналізуючи зазначені докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи зібрані у справі докази в цілому, так і кожний доказ окремо, який міститься у справі, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості та достатності, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, виходячи із необхідності дотримання справедливого балансу між інтересами держави та втручанням у права сторін з урахуванням наданих доказів, суд робить висновок, що існують достатні правові підстави для захисту порушеного права власника земельної ділянки та повного задоволення позовних вимог, виходячи з положень ч. 1 ст. 1212 ЦК, оскільки відповідачі, які є фактичними користувачами спірної земельної ділянки, без достатньої правової підстави, за рахунок позивача, який є власником цієї земельної ділянки, упродовж 01.01.2017 - 01.12.2019 зберігали у себе (заощаджували) кошти, які мали б заплатити за користування нею, як часткою спірної земельної ділянки-об`єкта права комунальної власності, у разі укладення договору оренди землі, а тому зобов`язані повернути ці кошти власнику земельної ділянки, що буде цілком відповідати законним інтересам позивача та відновленню його прав. Суд відхиляє доводи відповідачів щодо неналежності позивача у справі (на їх думку стягувачем коштів (позивачем) має бути виконавчий комітет Хорольської міської ради), оскільки за змістом ч. 2 ст. 152 ЗК власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Власником спірної земельної ділянки, як об`єкта права комунальної власності, є саме позивач - Хорольська міська рада Лубенського району Полтавської області, яка звернулася до суду з позовом посилаючись на тривале не внесення відповідачами платежів за користування комунальною земельною ділянкою, а також на відсутність достатньої і належної правової підстави для користування землею. Ст. 181 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначає, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. Більш того, ч. 1 ст. 4 ЦПК передбачає право кожної особи у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Чинний Закон України "Про місцеве самоврядування", зокрема ст. 25 і ст. 26, не містить положень про те, що саме Хорольська міська рада, як орган місцевого самоврядування, на своєму пленарному засіданні мала б ухвалити рішення про необхідність звернення з позовом у цій справі до співвідповідачів. Ст. 172 ЦК передбачає, що територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом. А згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста. Ураховуючи системний аналіз зазначених норм, суд відхиляє аргументи відзивів про відсутність належного і необхідного обсягу повноважень (прав) Хорольського міського голови на підписання позовної заяви у цій справі. Суд відхиляє доводи відповідачів у тій частині, що вони згодні платити за користування землею лише за умови, якщо відповідні судові або несудові процедури будуть застосовані позивачем до низки інших фізичних осіб. Суд при цьому нагадує і керується згаданими вище приписами ст. 152 ЗК і ст. 4 ЦПК, а також зазначає, що саме власник земельної ділянки за законом володіє свободою розсуду щодо звернення з тією чи іншою вимогою, з тим чи іншим позовом до того чи іншого можливого порушника прав позивача тощо. Як було зазначено вище, відповідно до ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У пункті 54 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", заява № 4241/03 від 28.10.2010, вказано, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення у справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії", заява N 30544/96, п. 26, ECHR 1999-I). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Із часу припинення попередніх орендних відносин щодо спірної земельної ділянки та із часу відчуження відповідачем [PERSON] на користь відповідача [PERSON] частки у праві власності на об`єкти нерухомого майна, що розташовані на спірній земельній ділянці, жоден із відповідачів не був позбавлений права звернутися до позивача із заявою про можливий необхідний поділ земельної ділянки, зменшення її меж, відмову від використання частини земельної ділянки, ініціювання укладення окремих договорів оренди землі тощо. Натомість вчинялися окремі дії, які, на думку відповідача [PERSON] , викривали Хорольського міського голову та/або Хорольську міську раду у порушенні антикорупційного та/або земельного законодавства, перевищенні своїх повноважень, не вчиненні окремих дій тощо, що у сукупності, на переконання відповідачів, мало б фактично звільнити відповідачів від плати за землю або ж зробити її обов`язковою для низки визначених саме відповідачами осіб. Відтак інші аргументи відповідачів не впливають на висновки суду у цій справі про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову. Щодо судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідачів на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог сплачений позивачем під час звернення із позовом до суду судовий збір 2997,49 грн (т. 1 а.с. 5) : -із [PERSON] 2487,92 грн (2997,49 * 165861,52 / 199833,16); -із [PERSON] 509,57 грн (2997,49 * 33971,64 / 199833,16). На підставі викладеного,

Outcome: approved