Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

14.12.2021 представник позивачки адвокат Зубань О.О. звернувся до суду із вказаним позовом мотивуючи його тим, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.07.2005 по 30.10.2012. В період шлюбу у них народилась спільна донька - [PERSON] , 2006 року народження. Крім того, в період шлюбу 26.12.2005 року вони з відповідачем за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу в квартирі залишився проживати відповідач, який не визнавав права власності позивача на частку квартири, тому остання вимушена була звернутися до суду з позовом про поділ майна подружжя. 21.01.2021 рішенням Літинського районного суду Вінницької області за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності по Ѕ частки вищезазначеної квартири. Хоча позивачці належить 1/2 частина спірного майна, втім вона спільно з дитиною проживає окремо та не має змогу використовувати дане житло. У вказаному житлі проживає відповідач зі своєю новою сім`єю. В такій ситуації спільне користування майном є неможливим, частка спірної квартири не може бути виділена в натурі, знаходиться в загальному користування, не має окремого входу. Також між співвласниками склались неприязні відносини. У спірній квартирі без згоди позивача проживає сім`я відповідача, яка чинить їй перешкоди у користуванні майном, а вона має бажання реалізувати своє право на розпорядження майном шляхом його відчуження. Відтак просить суд припинити право власності позивача на 1/2 спірної квартири, визнати за відповідачем право власності на 1/2 частку вказаної квартири стягнувши при цьому з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію в сумі 270 000,00 грн. Також вирішити долю судових витрат понесених позивачкою. 17.05.2022 позивачка збільшила свої позовні вимоги відповідно до проведеної експертизи (а.с. 117-118) та просила припини право власності позивача на Ѕ частку спірної квартири, визнати за відповідачем право власності, стягнувши при цьому грошову компенсацію на її користь в сумі 351 761,00 грн. Відповідач [PERSON] своїм процесуальним правом на надання відзиву не скористався. У судових дебатах представник позивача адвокат Зубань О.О. просив позов задовольнити та стягнути судові витрати. При прийняті рішення просив суд врахувати неподільність предмета спору, платоспроможність відповідача та наявність у нього іншого майна, небажанням відповідача реалізувати спадкове майно та установлену судову практику. Зауважив, що його довірителька також має частку у спірній квартирі, але не може нею користуватись, адже відповідач там проживає з новою дружиною та дитиною. Позивачка [PERSON] підтримала позицію свого представника. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що він не бажає набувати право власності на належну позивачці частку. Визнав, що мирно врегулювати спір неможливо. У квартирі ніхто не проживає окрім відповідача та його сім`ї. Висловив позицію, що спадкове майно після смерті батька не має відношення до справи.Заперечив обставину того, що позивач не може користуватись своєю часткою у квартирі, жодних перепон у цьому їй відповідачем не чиниться. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, надавши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Так, 30.10.2012 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 16.07.2005 у Відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 1282 (а.с. 25). Рішення набуло законної сили 09.11.2012. Відповідно до свідоцтва про народження сторони зазначені батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 16). Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 21.01.2021 у справі № 137/448/17 (а.с. 18-21) за [PERSON] та [PERSON] визнано по Ѕ частки права власності на двокімнатну квартиру за [ADDRESS] . Згодом 27.04.2021 (а.с. 22-24) апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Літинського районного суду Вінницької області від 21.01.2021, без змін. Рішенням Літинської селищної ради Літинського району Вінницької області за № 317 від 21.12.2011 (а.с. 35) змінено юридичну адресу [ADDRESS] , на [ADDRESS] . Рішенням Літинської селищної ради Літинського району Вінницької області за№ 857 від 16.09.2015 (а.с. 34) вул. «Фабріціуса» в смт. Літин Літинського району Вінницької області перейменовано на вул. «Героїв Чорнобиля». 17.11.2021 позивачка [PERSON] звернулась до відповідача [PERSON] із пропозицією врегулювання спору (а.с. 37). Довідкою Головного Управління ДПС у Вінницькій області зазначено дохід [PERSON] за період з 1 кварталу 2020 року по 3 квартал 2021 року. Висновком експерта з № 04-04/2022 від 21.04.2022 (а.с. 85-100) поділ в натурі (виділ в натурі Ѕ частки) квартири за адресою [ADDRESS] з дотриманням вимог Державних будівельних норм та вимог нормативно правових актів галузі будівництва не можливо. Також зазначається дійсна ринкова вартість Ѕ частки спірної квартири 351 761,00 грн. Заявою від 26.10.2021 зазначається, що [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Марценюка С.А. із заявою котрою повідомляє, що [INFO] помер його батько [PERSON] , 1940 року народження, спадщину після смерті якого він приймає (а.с. 165). Інший спадкоємець [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] , 1940 року народження. Спір щодо поділу майна подружжя вичерпано у справі № 137/448/17 та на даний час має місце спір щодо поділу (виділу) майна, що належить позивачці та відповідачу на праві спільної часткової власності, тобто має місце спір між учасниками спільної часткової власності щодо виділу нерухомого майна. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини про міжнародно-правові механізми захисту права власності, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини 1948 та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод 1950 (основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу). Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч.1ст.20 ЦК України, ст. 3,4 ЦПК України). Поняття спільної часткової власності визначено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Згідно зі статтею 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до ст.367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. За змістом цих норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при цьому власнику, що виділяється, та власнику, що залишається, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу. Порядок проведення таких робіт та розрахунок часток визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом МЖКГ України від 18.06.2007 №55. Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст. 183, 358, 364ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом України при розгляді справи № 6-1443цс16 від 16.11.2016. Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння і користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння і користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці в праві спільної часткової власності. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.367 ЦК України, поділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути здійснено за домовленістю між співвласниками, шляхом укладання договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов`язковим його нотаріальним посвідченням учасниками правочину. Проте, в тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким чином, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладення договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України, з урахуванням інтересів всіх її учасників. Володіння, користування і розпоряджання частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники мають рівні права. Відповідно до п., п. 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 №55, поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991р. N7 зазначено, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Відповідно до п.1.2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 №55, поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна. З метою визначення можливості виділу 1/2 частки позивача у спірному будинковолодінні, зі збереженням функціонального призначення, за клопотанням представника позивача проведено будівельно-технічну експертизу. Натомість за результатами експертизи встановлено, що поділ в натурі неможливий (а.с. 98 зв.). Оскільки, відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи і ці дані встановлюються, в тому числі висновками експертів, то зважаючи на те, що зазначений доказ містить інформацію щодо предмета доказування, тобто є належним (ст.77 ЦПК України), не одержаний в порушення порядку, встановленого законом та на його підставі в сукупності з іншими доказами, можна встановити дійсні обставини справи, то суд при вирішенні справи вважає його допустимим та бере його до уваги. Частиною 1 ст. 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.Аналіз змісту положень ст.71СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення ч. 5 ст. 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. До вказаного висновку суд дійшов з урахуванням висновків Верховного Суду, що висловлені у Постанові від 03.02.2020 у справі № 235/5146/16. Судом встановлено, що саме відповідач [PERSON] являючись співвласником 1/2 ідеальної частки спірної квартири, користується квартирою вцілому, позивач натомість позбавлена можливості користуватись своєю 1/2 ідеальною часткою у цій квартирі, доступу до квартири вона немає. Вказана обставина визнана як позивачем, так і відповідачем в судовому засіданні, а тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню. Відповідач [PERSON] відмовляється сплатити позивачці грошову компенсацію за частку позивача у вказаній квартирі, мотивуючи свою відмову відсутністю бажання сплатити таку компенсацію та відсутністю коштів, попри наявність доходу та нерухомого майна. Для суду є очевидним, що квартира котра є предметом спору, в розумінні закону є неподільною річчю. З огляду на викладене позивач позбавлена можливості заявити вимоги про виділ (поділ) в натурі вказаної квартири між співвласниками (позивачем та відповідачем) відповідно до розміру їх часток у праві власності (1/2 частка у кожного). З огляду на викладене, а також на те, що спірною квартирою користується виключно відповідач, натомість позивач позбавлена можливості користуватись річчю, позбавлена доступу до вказаного об`єкту нерухомості, співвласником якого на праві спільної часткової власності вона являється, суд приходить до висновку, що право позивача є порушеним та підлягає захисту. Право позивача підлягає захисту шляхом припинення на підставі ст. 364 ЦК України права спільної часткової власності позивача на 1/2 (ідеальну) частку квартири за [ADDRESS] та стягнення з відповідача відповідної грошової компенсації частки позивача у вказаній квартирі. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи ринкова вартість квартири Ѕ частки квартири [ADDRESS] , в цінах, на дату оцінки становить 351 761,00 грн. Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути 351 761,00 грн. в якості компенсації вартості частки позивача право якої на 1/2 ідеальну частку у спірній квартирі припиняється. На думку суду поведінка відповідача, як учасника спільної часткової власності на спірну квартиру, є недобросовісною, він (відповідач) відмовляється вирішити ситуацію яка склалась у будь який спосіб, разом з тим продовжує користуватись цілою спірною квартирою (в тому числі і 1/2 часткою позивача). Продовження такої ситуації, за якої позивач не має доступу до приміщень квартири, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності породжує ситуацію правової невизначеності для позивача та позбавляє позивача в повній мірі таких правомочностей власника як володіння, користування та розпорядження. При ухваленні рішення враховується позиція судів вищих інстанцій, зокрема у п. 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 де Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Судом врахована позиція відповідача щодо його матеріальної неспроможності виплатити позивачу грошову компенсацію, тобто у нього відсутня фінансова спроможність виконати рішення суду в частині виплати позивачу компенсації за її частку у квартирі в розмірі 351 761,00 грн.. Проте твердження відповідача про накладення на нього непомірного фінансового тягару не впливає на висновки суду, оскільки наведеними вище нормами матеріального права не зобов`язано суд з`ясовувати матеріальні і фінансові статки сторін при вирішенні даного спору. Підсумовуючи все вищенаведене, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши неможливість поділу (виділ) частки квартири, що перебуває у спільній частковій власності сторін по справі, та урахувавши згоду позивачки спільної часткової власності на отримання грошової компенсації вартості своєї частки у квартирі, суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність законних підстав для задоволення вказаних позовних вимог. Щодо судових витрат Згідно з п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються відповідача. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: - судовий збір у розмірі 3517,61 грн. (2700,00 грн (а.с. 1) + 817,61 (а.с. 116); - витрати за проведення експертизи в розмірі 9800,00 грн. (а.с. 136). Як вбачається з письмових матеріалів справи захист інтересів позивача у суді здійснював адвокат Зубань О.О. відповідно до ордеру серії ВН № 195922 (а.с. 38). Відповідно до квитанції гонорару та акту приймання-передачі наданих послуг (а.с. 174-175) винагорода за надану професійну правничу допомогу адвокатом становить12 000,00 грн. Зважаючи на вимоги діючого законодавства, оцінюючи наявні у справі докази, суд вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн.

Outcome: approved