Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики у формі боргових розписок посилаючись на те, що 24.07.2020 р. позивачем було передано в борг відповідачу грошові кошти на суму 450 000,00 грн. (чотириста п`ятдесят тисяч гривень). 02.11.2020р. позивачем додатково було передано в борг відповідачу грошові кошти на суму 190\~000,00 грн., частина з яких, в сумі 150\~000,00 грн. була повернута відповідачем 22.04.2021 р., тобто борг за розпискою від 02.11.2020р. зменшився і склав 40\~000,00 грн. На підтвердження отримання та повернення коштів відповідачем було надано особисті письмові розписки від 24.07.2020р., 02.11.2020р. та від 22.04.2021 р. із зазначенням умов їх отримання та повернення. Відповідач не повернув позивачу отримані кошти у встановлені строки та уникає виконання своїх зобов`язань, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутись до суду з позовом про відновлення порушених прав. Позивач просить стягнути з відповідача суму позики від 24.07.2020 р. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми в загальному розмірі 544 704,38 грн. та суму позики від 02.11.2020р. із змінами від 22.04.2021 р. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 42 245,48 грн. За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана судді Шенцевій О.П. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 29 квітня 2022 року провадження у справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 06.06.2022 року. У судове засідання, призначене на 06.06.2022 року, відповідач не з`явився. Від представника позивача до суду надійшло клопотання про проведення попереднього судового засідання без участі позивача та його представника. Наступне судове засідання у справі призначене на 06.09.2022 року. У судове засідання, призначене на 06.09.2022 року, сторони не з`явилися. 06.09.2022р. від представника позивача до суду надійшла заява про заочний розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України. Відповідач, [PERSON] , про дату (06.09.2022р.) та час судового засідання сповіщений належним чином за місцем реєстрації, причини неявки суду невідомі. При цьому, рекомендовані відправлення з копією позовної заяви, додатками до неї та судовою повісткою про виклик до суду на ім`я відповідача, які були йому направлені за його зареєстрованим місцем проживання, повернуті до суду з причини: «адресат відсутній». Можливості сповістити відповідача за допомогою інших засобів зв`язку відсутні. Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Враховуючи викладене, а також те, що відповідно до ст. 210 ЦПК України, суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті, слід дійти висновку про необхідність ухвалення заочного рішення (ч. 4 ст. 223 та 280 ЦПК України), з метою захисту прав позивача та дотримання розумних строків розгляду справи, оскільки всі умови проведення заочного розгляду справи дотримано. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, у порядку, встановленому ст.ст.280-281 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Згідно з У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і, залежно від установлених результатів, робити відповідні правові висновки. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що наявність між [PERSON] та [PERSON] позикових відносин підтверджується наявними у позивача оригіналами розписок відповідача [PERSON] . З досліджених боргових розписок від 24.07.2020 р., від 02.11.2020р. та від 22.04.2021 р., суд встановив, що [PERSON] РНОКПП [NUMBER] одержав в борг від [PERSON] РНОКПП [NUMBER] на умовах строковості та зворотності: 24.07.2020 р. - 450 000,00 грн. (чотириста п`ятдесят тисяч гривень), а відповідач був зобов`язаний повернути вказану суму в строк до 24.01.2021 року включно. 02.11.2020р. - 190\~000,00 грн. (сто дев`яносто тисяч гривень), а відповідач був зобов`язаний повернути вказану суму в строк до 30.12.2020 року. 22.04.2021 р., з порушенням строку, зазначеного в розписці від 02.11.2020р., відповідач повернув 150\~000,00 грн. (сто п`ятдесят тисяч гривень), тобто борг за розпискою від 02.11.2020р. зменшився і склав 40\~000,00 грн. Оригінали розписок від 24.07.2020 р., від 02.11.2020р. та від 22.04.2021 року мають підпис [PERSON] . Вищезазначені розписки від 24.07.2020 р., від 02.11.2020р. та від 22.04.2021 року повністю підтверджують як факт отримання відповідачем [PERSON] РНОКПП [NUMBER] коштів за договорами позики, так і її зобов`язання повернути ці кошти в строки до 24.01.2021 та до 30.12.2020 року включно. Згідно з частинами першою та третьою ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики представник позивача надав суду для огляду оригінали розписок відповідача від 24.07.2020 р., від 02.11.2020р. та від 22.04.2021 року. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25.04.2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що наявність оригіналів розписок від 24.07.2020 р., від 02.11.2020р. та від 22.04.2021 року в позивача свідчить про існування невиконаного зобов`язання відповідачем по договорам позики у формі боргових розписок. У матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що відповідач повністю виконав свої зобов`язання за вказаними договорами позики у формі боргових розписок та повернув повністю кошти саме за цими договорами позики у формі боргових розписок від 24.07.2020 р., від 02.11.2020р. та від 22.04.2021 року. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що відповідач не виконав зобов`язання за даними договорами позики у формі боргових розписок, а тому зобов`язаний повернути позивачу борг: за договором позики від 24.07.2020 в грошовій сумі 450 000,00 грн. (чотириста п`ятдесят тисяч гривень), за договором позики від 02.11.2020 в грошовій сумі 40\~000 грн. (сорок тисяч гривень). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. В положеннях ст.536 ЦК України зазначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з частинами першою та другою ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити всю суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. Тобто відповідач, з урахуванням положень ст.ст. 536, 625 ЦК України, має сплатити позивачу три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, та інфляційні збитки, а саме: - за договором позики від 24.07.2020р. (у формі боргової розписки) Відповідач має сплатити Позивачу 502 458,90 грн., що становить суму боргу (450 000 грн.) з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (38 700 грн.), а також три проценти річних від простроченої суми (13 758,90 грн.). - за договором позики від 02.11.2020р. (у формі боргової розписки) із змінами згідно з розпискою від 22.04.2021 р. Відповідач має сплатити 42 245,48 грн., що становить суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (1 440 грн.), а також три проценти річних від простроченої суми (805,48 грн.). Разом сума заборгованості складає 544 704,38 грн., а саме: (502 458,90 грн.+42 245,48 грн.). Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, до 31.01.2022р., помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто розрахунки 3% річних наведені в позовній заяві є вірними, а саме: 450\~000,00\~гривеньх 372 дні х 3: 100: 365 = 13\~758,90 гривень 40\~000,00\~гривеньх 245 дні х 3: 100: 365 = 805,48 гривень Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року N 6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.». Виходячи з положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином позовні вимоги знаходять своє підтвердження матеріалами справи. Відповідно до змісту вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 5447,04 грн. (п`ять тисяч чотириста сорок сім гривень чотири копійки).

Outcome: approved