Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-04 00:00:00

Представник позивача ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа 1: реєстратор реєстраційної служби Києво-Святошинського РУЮ Гаражун Ростислав Юрійович, третя особа 2: Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Семчук Марина Адамівна, третя особа 3: Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРГАЗ», в якому просив суд: скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , номер РНОНМ [NUMBER] , індексний номер рішення: 3354212 від 15.04.2019 року, скасувати запис про проведену державну реєстрацію запис право власності/довірчої власності: 1388101, припинивши право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , номер РНОНМ [NUMBER] ; визнати недійсним Договір купівлі-продажу від 24.05.2017 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Семчук М.А., зареєстрований в реєстрі за номером 753 (номер запису про право власності 20563522) та скасувати у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 24.05.2017 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинити право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовував ти, що 28.08.2008 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 144/П/84/2008-980 на підставі заяви про надання кредиту у розмірі 994 253,24 грн для придбання цінних паперів. Відповідно до розділу 1 договору, банк надав відповідачу 1 грошові кошти в розмірі 994 253,24 грн, на строк 20 років з 28.08.2008 року до 28.08.2028 року у порядку, визначеному розділом 1 договору. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору, цільовим призначенням кредиту є придбання цінних паперів облігацій у бездокументарній формі випуску у кількості 19105 шт., емітованих ТОВ «УКРГАЗ» з номінальною вартістю кожної облігації 30 грн, згідно договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-626/81-06-2/2008/001 від 28.08.2008 року, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ТОВ «КУА «Ексінор» з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості квартиру, яка по договору про резервування/бронювання приміщення № 1А1/2/7/58/Ж від 20.08.2008 року, що укладений між позичальником та ТОВ «УКРГАЗ», на підставі якого за позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] . З інформаційної довідки, Позивачу стало відомо, що Відповідач 1, 16.12.2009 року отримавши свідоцтво про право власності зареєстрував за собою квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 4.3.5. Кредитного договору Відповідач 1 протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно, зобов`язаний укласти з Банком Договір іпотеки нерухомості. В порушення вимог передбачених п. 4.3.5 Кредитного договору, Відповідач 1 отримавши свідоцтво про право власності на майно, продала третій особі. 21.06.2013 року, Відповідач 2 [PERSON] отримавши ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № ПО-51/2012 від 18.06.2012 року, зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстрацію було проведено реєстраційною службою Києво-Святошинського РНО, зареєстровано в реєстрі за № 3354212. 24.05.2017 року, між Відповідачем 2 та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Семчук М.А., зареєстрований в реєстрі за № 753. 30.04.2013 року Дарницьким районним судом м. Києва по справі № 2-5915/12 було винесено рішення про стягнення з Відповідача 1 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором № 144/П/84/2008-980 у розмірі 1\~736\~719,49 грн, що дає підстави вважати, що Відповідач 1 усвідомлюючи, що на його майно буде звернуто стягнення, навмисно порушив умови Кредитного договору та підписала Мирову угоду з Відповідачем 2, відповідно до ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № ПО-51/2012 від 18.06.2012 року. 05.08.2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-202005-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрфінансгруп» був укладений договір № GL4N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовам даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 144/П/84/2008-980 від 28.08.2008 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 22 ДМП укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». 30.09.2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 144/П/84/2008-980 від 28.08.2008 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 22 ДМП укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». 18.06.2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито загальне позовне провадження у справі. 07.10.2021 року через канцелярію суду зареєстрована заява ТОВ «УКРГАЗ» про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. 07.10.2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено залучити в якості третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРГАЗ». 22.11.2021 року через канцелярію суду представник ТОВ «УКРГАЗ» зареєстрував письмові пояснення третьої особи щодо позову, в яких зазначив, що Відповідач 1 [PERSON] у незаконний спосіб, без пред`явлення до погашення лоту облігацій Емітенту у передбачені Договором бронювання та Порядком строки, отримав право власності на спірне нерухоме майно. Просив позовну заяву задовольнити. 24.11.2021 року через канцелярію суду представник ТОВ «Брайт Інвестмент» зареєстрував додаткові пояснення по справі, в яких вказав, що [PERSON] у незаконний спосіб, шляхом підробки та використання підробленого документу Акту прийому-передачі квартири за Договором про участь у будівництві об`єкту № 1А1/2/7/58/Ж від 20.08.2008 року, без пред`явлення до погашення лоту облігацій Емітенту у передбачені Договором бронювання та Порядком строки, отримав право власності на спірне нерухоме майно та уклав спірний договір щодо його купівлі-продажу. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.01.2022 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити позов. Представник відповідача 3 Леус А.Б. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити у позові. Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.08.2008 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 144/П/84/2008-980 на підставі заяви про надання кредиту у розмірі 994 253,24 грн для придбання цінних паперів. Відповідно до розділу 1 договору, банк надав відповідачу 1 грошові кошти в розмірі 994 253,24 грн, на строк 20 років з 28.08.2008 року до 28.08.2028 року у порядку, визначеному розділом 1 договору. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору, цільовим призначенням кредиту є придбання цінних паперів облігацій у бездокументарній формі випуску у кількості 19105 шт., емітованих ТОВ «УКРГАЗ» з номінальною вартістю кожної облігації 30 грн, згідно договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-626/81-06-2/2008/001 від 28.08.2008 року, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ТОВ «КУА «Ексінор» з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості квартиру, яка по договору про резервування/бронювання приміщення № 1А1/2/7/58/Ж від 20.08.2008 року, що укладений між позичальником та ТОВ «УКРГАЗ», на підставі якого за позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] . 21.06.2013 року, Відповідач 2 [PERSON] зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстрацію було проведено реєстраційною службою Києво-Святошинського РНО, зареєстровано в реєстрі за № 3354212. 24.05.2017 року, між Відповідачем 2 та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Семчук М.А., зареєстрований в реєстрі за № 753. 30.04.2013 року Дарницьким районним судом м. Києва по справі № 2-5915/12 було винесено рішення про стягнення з Відповідача 1 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором № 144/П/84/2008-980 у розмірі 1\~736\~719,49 грн. 05.08.2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-202005-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрфінансгруп» був укладений договір № GL4N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовам даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 144/П/84/2008-980 від 28.08.2008 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 22 ДМП укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». 30.09.2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 144/П/84/2008-980 від 28.08.2008 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 22 ДМП укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». Суд встановив, що відповідно до п. 4.3.5. кредитного договору № 144/П/84/2008-980 від 28.08.2008 року позичальник протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно, зобов`язаний укласти з банком договір, передбачений п. 2.1.4. договору, а саме Договір іпотеки нерухомості, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Крім того, судом встановлено, що договір купівлі-продажу від 24.05.2017 року між [PERSON] та Аметовим Кадир посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Семчук М.А., зареєстрований в реєстрі за номером 753, щодо квартири [ADDRESS] Суд звертає увагу, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» пред`явлені щодо квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи наведене, суд встановив відсутність у п. 4.3.5. кредитного договору № 144/П/84/2008-980 від 28.08.2008 року обов`язку позичальника укладати з банком договір іпотеки протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно щодо квартири [ADDRESS] . Щодо пояснень третьої особи ТОВ «УКРГАЗ» та додаткових пояснень ТОВ «Брайт Інвестмент, що відповідачем 1 [PERSON] у незаконний спосіб, без пред`явлення до погашення лоту облігацій Емітенту у передбачені Договором бронювання та Порядком строки, отримав право власності на спірне нерухоме майно, суд не може взяти до уваги, оскільки доказів на підтвердження такого факту суду не було надано на дослідження. Тому такі доводи, розцінюється судом як припущення та не може бути взято до уваги при прийнятті рішення. Суд зауважує, що усі клопотання позивача, щодо витребування доказів були задоволені судом. Однак, обсягу таких матеріалів не достатньо для встановлення того, що Акт прийому-передачі квартири за Договором про участь у будівництві об`єкту № 1А1/2/7/58/Ж від 20.08.2008 року було отримано у незаконний спосіб. Суд позбавлений можливості витребувати будь-які матеріали у справах даної категорії за власною ініціативою. Крім того, позивач та третя особа не надала суду доказів, що з приводу незаконного отримання (на їх переконання) Відповідачем 1 Акту прийому-передачі квартири за Договором про участь у будівництві об`єкту № 1А1/2/7/58/Ж від 20.08.2008 року, відкрито кримінальне провадження, здійснюється досудове розслідування, передано обвинувальний акт чи постановлено вирок суду. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України). Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України, також встановлено свободу договору, з посиланням на ст. 6 зазначеного Кодексу із зазначенням того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 31.03.2021 року у справі № 201/2832/19 зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Рішенням Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78\~ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено\~що оспорюваний\~договір купівлі-продажу\~від 24.05.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за номером 753 у присутності сторін із роз`ясненням значення і умов вчиненого правочину та його правових наслідків, встановленням відповідності цього договору дійсним намірам сторін. Позивачем не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того що укладення спірного договору не відповідало дійсній волі відповідачів, що оскаржуваний ним договір купівлі-продажу вчинявся під впливом обману з боку відповідачів, що відповідачами неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на їх волевиявлення. При цьому, судом встановлено, що під час укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу відповідачам було роз`яснено нотаріусом права та обов`язки сторін і відповідачі розуміли значення своїх дій. Доказів протилежного позивачем не надано. Суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права відповідача [PERSON] , як власника квартири захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Разом із тим, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у позовній вимозі про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24.05.2017 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Семчук М.А., зареєстрований в реєстрі за номером 753 (номер запису про право власності 20563522). Також позивачем заявлено вимоги про скасування у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 24.05.2017 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинити право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Враховуючи те, що позовні вимоги скасування у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 24.05.2017 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинити право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] є похідними вимогами від основної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24.05.2017 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Семчук М.А., зареєстрований в реєстрі за номером 753 (номер запису про право власності 20563522), у задоволенні якої судом відмовлено, суд вирішив відмовити у задоволенні вимог про скасування у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 24.05.2017 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинити право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст.141\~ЦПК України судові витрати суд покладає на позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed