Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

[PERSON] 15 червня 2022 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2022 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін у цивільній справі. Позивач у своєму позові посилалася на те, що її матір, [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 01 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. і зареєстрованого в реєстрі за № 1810, є власником житлового будинку [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок. 23 березня 2022 року [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Відповідач [PERSON] вселився до спірного житлового будинку з усної згоди власника будинку [PERSON] , померлої [INFO] , після смерті якої позивач дозволила відповідачеві проживати певний час у будинку. Проте, [PERSON] систематично зловживає алкогольними напоями, вчиняє сварки з позивачем, погрожує фізичною розправою, витрат на утримання не несе, оплату послуг за електроенергію не здійснює, поточний ремонт спірного житлового будинку не проводить. Небажання відповідача виселятися порушує права позивача. Просила суд усунути їй перешкоди у користуванні домоволодінням [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] зі спірного домоволодіння без надання іншого житлового приміщення. Відповідачеві у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів, які поштою адресату вручено не було та повернуто до суду. У встановлений строк відповідачем відзив на позовну заяву подано не було, зустрічний позов не заявлено, будь-які інші документи до суду не направлено. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 01 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. і зареєстрованого в реєстрі за № 1810, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 6, 7). [PERSON] є дочкою [PERSON] (а.с. 24). У житловому будинку [ADDRESS] станом на 19 вересня 2017 року було зареєстровано [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 8). Згідно із довідкою Другої дніпровської державної нотаріальної контори № 291/02-14 від 23 березня 2022 року, в спадковій справі, відкритій після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , знаходиться заява [PERSON] про прийняття спадщини (а.с. 9). На підставі ч. 1 ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст.\~317\~ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41\~Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Частиною першою статті 383\~ЦК України та статтею 150\~ЖК Української\~РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з ч. 1 ст.\~156\~ЖК Української\~РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст.\~156\~ЖК Української\~РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317\~ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно із ст.\~391\~ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 125/2625/17 (провадження № 61-4819св19) зроблено висновок, зокрема, щодо застосування статті 391ЦК України та вказано: «зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав». Аналогічні правові висновки міститься і в постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16 та від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц). Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами. З матеріалів справи судом встановлено, що право власності на спірне житлове приміщення [ADDRESS] належить матері позивача [PERSON] , яка померла [INFO] . Також, із матеріалів справи вбачається, що нотаріальною конторою було заведено спадкову справу після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , яка містить заяву позивача, що звернулася із заявою про прийняття спадщини, копії самої спадкової справи матеріали цивільної справи не містять, що позбавляє можливості суд встановити коло спадкоємців. Свідоцтво про право на спадщину за законом чи заповітом на ім`я позивача, яке би підтверджувало виникнення права власності у [PERSON] на спірний будинок позивачем судові надано також не було. Крім того, позивачем не доведено факт порушення відповідачем добросусідського співмешкання у спірному житловому приміщенні та зловживання відповідачем алкогольними напоями. Суд не приймає як належний доказ заяви [PERSON] до органів поліції на неправомірні дії відповідача [PERSON] по відношенню до позивача, оскільки копій постанов чи вироку про визнання винним та притягнення [PERSON] до адміністративної або кримінальної відповідальності надано не було. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, тому у задоволенні позовних вимог позивачеві слід відмовити. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При зверненні до суду [PERSON] була звільнена від сплати судового збору, тому судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed