Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-22 00:00:00

20 липня 2022 року [PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] , за участі Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради як органу опіки та піклування, в якому просив розірвати шлюб між ним та [PERSON] , зареєстрований 26 серпня 2015 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції (актовий запис №1534); визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] . Позовні вимоги мотивовано тим, що з листопада 2021 року між сторонами припинено шлюбні стосунки, вони проживають окремо, можливість примирення між ними втрачена. Після припинення шлюбних відносин дружина переїхала проживати за іншою адресою; малолітня дитина проживає разом із Позивачем. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, проти надання часу для примирення з дружиною заперечив. Місцем проживання малолітньої дитини просив визначити його місце проживання. Відповідач правом на подання відзиву на позов не скористалася. В судовому засіданні позовні вимоги визнала частково (в частині розірвання шлюбу), просила їх задовольнити у цій частині; на примирення не згідна, оскільки не бачить можливості продовження шлюбних відносин. Щодо визначення місця проживання дитини з батьком в судовому засіданні Відповідач заперечила. Дослідивши матеріали справи, Судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 26.08.2015 року сторони зареєстрували шлюб 26.08.2015 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №1534. У шлюбі у сторін народилася дитина: [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 28 листопада 2017 року). Посилаючись на розлади у сім`ї, які призвели до тривалого окремого проживання, на неможливість збереження сім`ї, Позивач звернувся до суду з цивільним позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч.1. ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п.3 ч.2 ст.18, ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч.2 ст.112 СК України). Крім того суд звертає увагу на те, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. В ході розгляду справи, Судом з пояснень сторін вбачається, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання та продовження шлюбних відносин. Відповідач підтвердила, що сторони мають різні погляди на сімейне життя та обов`язки, в сім`ї відбуваються сварки, вони стали чужими людьми. Отже, Позивач скористався своїм правом та звернувся до суду з даним позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження ж шлюбу можливе на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а сторони не мають наміру зберігати шлюб. При зазначених обставинах Суд дійшов висновку, що оскільки сторони наполягають на розірванні шлюбу, вважають неможливим примирення, шлюб, укладений між ними, підлягає розірванню за їх спільним бажанням. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей». Судом роз`яснювалося право сторін на примирення та можливість надання їм часу для цього, однак обидві сторони таке заперечили, просили не надавати їм часу на примирення, обоє наполягали на розірванні шлюбу. Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що за твердженнями сторін збереження їх сім`ї є неможливим, примиритися вони не бажають, а тому є підстави для розірвання укладеного між ними шлюбу. У порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Щодо вимоги про визначення місця проживання дитини, Суд зауважує наступне. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, які проживають окремо, та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В той же час, відповідно до частини 2 статті 160 Сімейного кодексу України за наявності спору між батьками щодо місця проживання дитини враховується згода дитини (на визначення місця проживання), яка досягла 10 років. При цьому, виходячи зі змісту норми частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України, за наявності спору між батьками щодо місця проживання дитини, яка не досягла 10 років, законодавець не передбачає врахування згоди дитини такого віку. Таким чином, необхідність отримання згоди дитини на визначення її місця проживання з одним із батьків відповідно до вимог чинного сімейного законодавства України передбачено лише щодо дитини, яка досягла 10 років. Згідно з частинами 4-6 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. В ході розгляду даної цивільної справи Судом на виконання вимог частин 4-6 статті 19 Сімейного кодексу України до участі у справі було залучено Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради як орган опіки і піклування. Органом опіки і піклування Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради на виконання вимог закону надано суду затверджений його Рішенням №804 від 01.09.2022 року «Про розгляд питань органу опіки та піклування» Висновок про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] (Додаток до рішення виконавчого комітету міської ради від 01.09.2022 р. № 804), відповідно до якого виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Згідно з пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Так, як зазначено у висновку органу опіки та піклування, згідно з довідкою Черніївського закладу дошкілької освіти (дитячний садок) «Мрія» від 08.08.2022 року №18 відомо, що [PERSON] , 2017 року народження, відвідує заклад дошкільної освіти, групу дітей середнього дошкільного віку «Сонечко», з 2020 року. Батько [PERSON] бере участь у вихованні дитини, приводить та забирає з садочка, співпрацює з вихователями та батьками групи. З матеріалів справи відомо, що [PERSON] працює адміністратором бази даних ЄРАУ в Раді адвокатів Івано-Франківської області. Згідно довідки про заробітну плату від 08.08.2022 року №0 заробітна плата за період з лютого 2022 року по липень 2022 року становить 60165,24 грн. Згідно з витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» [PERSON] , [INFO] , станом на 08.08.2022 року до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості немає та в розшуку не перебуває. 09.08.2022 року працівниками Служби у справах дітей відвідано сім`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Обстеженням встановлено, що в помешканні створено належні житлово-побутові умови: дівчинка має окрему кімнату, облаштовану всім необхідним для сну, відпочинку та ігор, забезпечена сезонним одягом та взуттям, продуктами харчування. Відповідно до акту оцінки потреб сім`ї від 26.08.2022 року, складеного фахівцем із соціальної роботи МЦСССДМ, сім`я проживає у власній трикімнатній квартирі, дитина має власне місце для сну та виконання домашніх завдань, одяг і взуття згідно до сезону, складні життєві обставини відсутні, дівчинка любить та поважає обох батьків. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 22.09.2022 року заперечила щодо визначення місця проживання з [PERSON] , однак на підтвердження своїх заперечень не навела жодних обставин, будь-яких заяв чи клопотань не заявляла. При цьому, згідно наданого в даній цивільній справі висновку в порядку ст. 19 СК України орган опіки та піклування (Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради) вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Підстав вважати даний висновок неповним, необґрунтованим чи недостатньо мотивованим Суд не вбачає, і Відповідач на такі обставини не посилалася. Врахувавши все вищенаведене в сукупності, ставлення сторін до своїх батьківських обов`язків, те, що [PERSON] , [INFO] після припинення шлюбних відносин між її батьками залишилася проживати з батьком (що підтверджено органом опіки та піклування в ході розгляду справи), Суд прийшов до висновку, що позовну вимогу про визначення місця проживання дитини з Позивачем, її батьком, слід задовольнити та визначити місце проживання дитини з [PERSON] , оскільки станом на даний час це буде відповідати інтересам дитини проживати в тих умовах, в яких дитина звикла, не змінюватиме її життєвого укладу, і не травмуватиме дитину в разі визначення іншого місця проживання. Таке рішення Суду приймається в інтересах дитини та спрямоване на забезпечення реалізації наданих їй чинним законодавством України прав, якими володіє дитина. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» визначив, що інтереси дитини мають перевагу над інтересами батьків. Так в п. 18 Рішення «Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, як за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». Суд також звертає увагу сторін, що спори про визначення місця проживання малолітньої дитини в подальшому можуть розглядатись неодноразово, оскільки умови виховання дитини можуть змінюватись в залежності від різних обставин (стан здоров`я батька/матері і дитини, можливості догляду за дитиною, поява вітчима/мачухи тощо). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню. За заявою Позивача судові витрати покладаються на нього. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 18, 19, 51, 56, 104, 110, 112, 115, 160, 161 СК України та

Outcome: approved