Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

30 листопада 2021 року [PERSON] через свого представника адвоката Красіловського В.О. звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позов мотивований тим, що 12 червня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого сума позики становить 145750,00 грн. До договору позики додано копію паспорта відповідача та розписку. Відповідно до розписки від 12.06.2019 [PERSON] було передано у присутності свідка [PERSON] грошові кошти у розмірі 145750,00 грн, що еквівалентно 5 550 доларів США за ринковим курсом станом на день укладення Договору. Відповідач зобов`язувалась повернути грошові кошти до 11 липня 2019 року, однак після спливу вказаного строку відповідач грошові кошти не повернула. 27.10.2021 представником позивача було надіслано рекомендованим листом з повідомленням та описом вкладення: претензія (як метод досудового врегулювання спору) до [PERSON] , згідно з якою відповідач була попереджена, що згідно з п.5.3 договору позики від 12.06.2019 року, у разі порушення строків позики позичальник сплачує суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та пеню на користь позикодавця ( [PERSON] ) в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення. Однак врегулювати спір між сторонами у досудовому порядку не вдалося. Крім того, у зв`язку із простроченням боржником грошового зобов`язання за період з 12.07.2019 по 19.11.2021 з боржника підлягають стягненню 3% річних сума яких становить 10314,00 грн (145750,00 (основна сума боргу)*3%*861(днів):366:100), а також інфляційні втрати від несвоєчасного погашення боргу у розмірі 20923,27 грн. За таких обставин позивач звернувся до суду із позовом у якому просив стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики у розмірі 145750,00 грн, 3% річних у розмірі 10314,00 грн, інфляційні втрати в розмірі 20923,27 грн, а також 5000,00 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу та 1769,87 грн у відшкодування витрат на сплату судового збору. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня 2021 року відкрито загальне позовне провадження. Копію цієї ухвали разом із позовною заявою та доданими до неї документами отримано особисто відповідачкою [PERSON] 16.02.2022, однак правом подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористалася. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, натомість 06.09.2022 представник позивача адвокат Красіловський В.О., який діє на підставі ордера серії ВН №1968945 на надання правової допомоги від 24.1.2021, подав заяву (вх. №55330) відповідно до якої просив розгляд справи провести у його відсутність, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, відповідно до норм чинного законодавства, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов відповідач не надала, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного. Судом встановлено, що 12 червня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, сума позики за яким становить 145750,00 грн. Відповідно до умов п. 1.2 Договору позикодавець під час підписання договору позики передав а позичальник прийняв у власність кошти в розмірі 145750 (сто сорок п`ять тисяч сімсот п`ятдесят) гривень 00 коп., що еквівалентно 5500 (п`ять тисяч п`ятсот) доларів США за ринковим курсом станом на день укладення договору (1 долар США = 26,50 грн) (п. 2.1 Договору). Згідно п. 3.1 Договору грошові кошти надаються позичальнику у позику терміном на 1 (один) місяць починаючи з дати підписання Договору, та до 11 липня 2019 року. Сторонами також погоджено порядок повернення позики, зокрема по закінченню терміну, вказаного у п. 3.1 даного Договору, позичальник зобов`язується протягом 3 (трьох) банківських днів повернути позикодавцю сум у позики, з урахуванням індексу інфляції, що не може бути меншою до суми еквівалентної до суми еквівалентної до долару США за ринковим курсом станом на день укладення договору. Крім того, за порушення строків позики позичальник сплачує суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та пеню на користь позикодавця. Отже сторони, уклавши договір, погодили умови, порядок виконання зобов`язань, строк позик та досягли згоди з усіх істотних умов договору від12 червня 2019 року. На підтвердження договору позики та його умов, укладеного 12 червня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] надано розписку від 12 червня 2019 року якою остання посвідчує передання їй позикодавцем грошової суми в розмірі 145750 (сто сорок п`ять тисяч сімсот п`ятдесят) гривень 00 коп., що еквівалентно 5500 (п`ять тисяч п`ятсот) доларів США за ринковим курсом станом на день укладення договору (1 долар США = 26,50 грн) (а.с. 43). Доказів про те, що вищевказаний договір визнано недійсним матеріали справи не містять. Кошти надані\~позикодавцем,\~про що\~свідчать умови\~договорута розписка.\~Позичальник свої\~зобов`язання\~належними чином\~за вказанимдоговором не виконала. 26 жовтня 2021 року позивачем [PERSON] було направлено на адресу [PERSON] лист-претензію із вимогою про повернення грошових коштів, які було надано їй згідно договору позики від 12.06.2019 (а.с. 13). Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Як установлено судом позичальник свої зобов`язання не виконала, а тому сума позики отримана позичальником за вказаним вище договором у розмірі 145750,00 грн підлягає стягненню з відповідача. Що стосується\~стягнення3 % річних від простроченої суми, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України, таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. Частина друга статті 625 ЦК України визначає, що 3 % річних (чи інший розмір, визначений договором) визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Отже 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу за договором позики від 12 червня 2019 року в розмірі 145750,00 грн помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються із дня, наступного за днем, передбаченим для його виконання у межах заявленого позивачем строку (861 день), помноженого на 3%, поділеного на 100% та поділеного 365 днів у році, що становить 10314,00 грн. Розрахунок позивачем проведений вірно з урахуванням строків користування коштами та періоду прострочення виконання. Таким чином, проценти визначені відповідно до ст. 625 ЦК України (3% річних) за період з 12 липня 2019 року до 19 листопада 2021 року у розмірі 10314,00 грн підлягають стягненню з відповідача. Крім того, за договором позики від 12 червня 2019 року підлягає задоволенню і вимога про стягнення інфляційних втрат в розмірі 20923,27 грн. Їх розрахунок проведений з урахуванням строків виконання зобов`язань, тобто з 12 липня 2019 року до 19 листопада 2021 року та встановлених Державною службою статистики України індексів інфляції (індексів споживчих цін) за період прострочення зобов`язання з повернення позики та відповідає Рекомендаціям відносно порядку застосування індексу інфляції при розгляді судових справ, викладеним в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 року №62-97. Отже, заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо витрат на правничу допомогу, то слід зазначити, що ч. 1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому п. 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата ), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обгрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23.01.2014 у справі «East|West Aliance Limited» проти України», заява № 19336/04), обгрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд повинен оцінити витрати сторони у справі на оплату правничої допомоги у сукупності з критеріями, на які звертає увагу Європейський суд з прав людини, ураховуючи реальні обставини їх понесення та необхідності таких трат. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 та ч.8 ст.141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 в справі №925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.12.2020 в справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 у справі № 554/2586/ 16-ц. Як слідує з матеріалів цієї цивільної справи позивач скористався правом на правничу допомогу та на підтвердження витрат на правничу допомогу надав: ордер серії ВН №196894 на надання правничої допомоги від 24.11.2021,копію договору про надання правової допомоги від 21.10.2021, а також розрахунок понесених судових витрат. Надаючи оцінку вищезазначеним доказам, суд вважає, що позивачем доведено обставину отримання професійної правничої допомоги в межах даної цивільної справи, заявлений розмір витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, реальними та підтвердженими матеріалами справи, заяв щодо не співмірності не надходило. За наведеного суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача 5000,00 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу. Крім того, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1769,87 грн судового збору.

Outcome: approved