Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

У травні 2022 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про захист прав споживачів та визнання недійсним договору. Свої вимоги мотивував тим, що через скрутне матеріальне становище вона звернулась до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» для отримання грошових коштів у борг. Спілкування між ними відбувалось в Інтернет мережі, у договорах було багато незрозумілого тексту. Але вона була впевнена у незначних відсотках. Оскільки їй терміново потрібні були гроші, то між ними було укладено кредитний договір в розмірі 4000 грн. Жодного впливу на умови укладеного договору вона не мала. У подальшому в межах цього договору їй було надано у кредит додаткові кошти в розмірі 34\~946,29 грн. Через високі відсотки, невигідні умови, низький дохід, вона не має змоги сплачувати по даному кредитному договору. За час дії договору нею вже було сплачено 21333 грн., борг становить 13\~613,29 грн. Натомість відповідач та третя особа вимагає від неї сплати боргу в сумі 38\~225,24 грн. Вказала, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір про відступлення права вимоги. Вважає, що при укладенні кредитного договору були порушенні вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання їй повної, доступної, достовірної та своєчасної інформації по кредитному договору, що забезпечив би її свідомий і компетентний вибір. Таку інформацію ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» їй не надало. Тому товариство веде нечесну підприємницьку практику та ввів її, як споживача, в оману, даний договір порушує публічний порядок, що має наслідком визнання недійсним правочину в судовому порядку. Через неправомірні дії ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» їй завдано збитків, вона вимушена також була звернутись за правовою допомогою для відновлення свого порушеного права. Тому відповідач ТОВ «Таліон Плюс» має відшкодувати, завдані збитки, в розмірі 14200 грн. Просила суд визнати недійсним договір №554600945 від 19 березня 2021 року та додаткові договори до нього, оформлений на імя [PERSON] в ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» з моменту оформлення договору; стягнути з ТОВ «Таліон Плюс» на її користь збитки по витратам на правову допомогу в розмірі 14\~200 грн. У судовому засідання позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити. У судове засідання представник ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Письмовий відзив та пояснення суду не надали. Ухвалу про відкриття провадження по справі, позовну заяву з додатками отримали 26 липня 2022 року. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не викладав жодних заперечень проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. При розгляді справи судом встановлено, 19 березня 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] уклали договір № 554600945, за умовами якого [PERSON] отримала кредит в сумі 4000 грн. строком на 14 днів зі сплатою 0,95 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом або 346,75% річних. А з наступного дня після закінчення Дисконтного періоду позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати Кредитодавцю проценти з розрахунку 839,50 процентів річних, що становить 2,30% в день від суми кредиту за кожний день користування ним. Як встановлено із змісту кредитного договору від 19 березня 2021 року № 554600945, оспорюваний договір укладений в електронній формі, кредит був наданий позичальнику (позивачу) виключно за допомогою веб-сайту кредитодавця (відповідача), за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором. Вказаним договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплата нарахованих за період користування відсотків, неустойка та інші платежі відповідно до договору, у разі наявності. Відповідно до п. 1 договору, протягом строку кредиту, що складає 14 календарних днів, розмір процентів складає 0,95% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (пункт 1.4 договору), річна відсоткова ставка складає 346,75 % (пункт 1.4 договору). У додатку до договору міститься графік платежу, а саме: термін платежу, сума кредиту, нараховані проценти та загальна сума повернення кредиту. Згідно з пунктом 4.1 кредитного договору, невід`ємною частиною цього договору є «Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та Паспорт споживчого кредиту. Уклавши цей договір позичальник підтверджує, що ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті кредитодавця: www.moneyveo.ua. Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Умови кредитного договору, на яких укладають двосторонні правочини з відповідачем, є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. ст.641,644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина п`ята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Враховуючи положення ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Статтею 11 ЗУ «Про електронну комерцію» передбачено, порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Також, приписами ст. 12 цього закону, передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно доЗакону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно п. 12 ч.1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Встановлено, що згідно із правилами надання грошових коштів у кредит, затверджених наказом № 0110-1-1 від 01 жовтня 2019 року, позивач шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора отриманого від відповідача прийняв публічну пропозицію (оферту) та підписав кредитний договір (здійснив акцепт пропозиції відповідача), тобто договір укладено відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Підписуючи договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, заявник/позичальник підтверджує свою повну обізнаність та згоду з усіма (в тому числі істотними) умовами договору (умовами цих Правил та Кредитного договору) (п. 4 Правил). Оскільки, підписуючи договір позичальник погоджується зі всіма його умовами, а як зазначалось вище має всі можливості та час ознайомитися із цими умовами, то посилання позивача на те, що він не погоджував деякі пункти договору є безпідставними. \~ \~ \~ \~Посилання позивача на те, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало фінансову послугу позивачу без фактично укладеного правочину є необґрунтованими та спростовуються ст. 11 та 12 ЗУ «Про електронну комерцію». Звертаючись до суду з позовом позивач також указувала на те, що кредитор не має права включати у договір умови, які є незаконними та створювали істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача, що є підставою для визнання вказаних положень договору недійсними на підставі ст.ст. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Згідно із ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до неї, оскільки при підписанні даного договору [PERSON] , укладенні додаткових угод, ознайомилась та погодилась з його умовами, а тому, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд приходить до висновку про відсутність в останньому несправедливих умов. З матеріалів справи вбачається, що договір укладений у письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів, які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами, тобто відповідає вимогам закону. Наявність у позивача заборгованості не може автоматично впливати на дійсність договору. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що укладений сторонами кредитний договір відповідає вимогам законодавства щодо укладення правочинів в електронній формі. Доводи позивача, що між сторонами не було укладено письмового договору суд не приймає до уваги, оскільки укладення договору відбувалось відповідно до вимог Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «;Про електронну комерцію», шляхом використання Електронного підпису та Одноразового ідентифікатора. Крім того, відповідач є фінансовою компанією, яка здійснює свою діяльність на ринку фінансових послуг відповідно до отриманих ліцензій, які видані Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Фінансові послуги з надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту відповідач здійснює через мережу Internet. Відповідно до пп. 6) п. 19 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 07 грудня 2016 року № 913, відповідач, як фінансова установа, здійснює свою діяльність на підставі розміщених на сайті відповідача www.moneyveo.ua Правил. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про підприємництво», підприємництвом є безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб`єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством. В постанові Верховного Суду від 12 січня 2021 року (справа № 524/5556/19) зроблено правовий висновок, що суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. Зазначене вище узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19. Твердження позивача про те, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало фінансову послугу позивачу без дотримання порядку укладення електронного договору, встановленого ст. ст. 11, 12 ЗУ «Про електронну комерцію» є необґрунтованими. Згідно статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» передбачено, порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Таким чином, за правилами надання грошових коштів у кредит, затверджених наказом № 0110-1-1 від 01 жовтня 2019 року, позивач шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора отриманого від відповідача прийняв публічну пропозицію (оферту) та підписав кредитний договір (здійснив акцепт пропозиції відповідача), тобто договір укладено відповідно до ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію». Підписуючи договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, заявник/позичальник підтверджує свою повну обізнаність та згоду з усіма (в тому числі істотними) умовами договору (умовами цих Правил та Кредитного договору) (п. 4 Правил). Оскільки, підписуючи договір позичальник погоджується з усіма його умовами, а як зазначалось вище має всі можливості та час ознайомитися із цими умовами, то посилання скаржника на те, що він не погоджував деякі пункти договору є безпідставними. Маючи досвід співпраці із Товариством та розуміючи, що умови договору в частині повернення заборгованості можуть бути порушені позивачем, останній ініціював укладення додаткових угод з фінансовою установою на збільшення строку повернення заборгованості щоб уникнути санкції за порушення зобов`язання у вигляді пені. У зв`язку із тривалою співпрацею між сторонами, сумлінним виконанням обов`язків за попередніми договорами позичальником, Товариство погодилось продовжити строк повернення боргу. Крім того, встановлено що позивач є постійним клієнтом Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та у період з 19 березня 2021 року по 06 травня 2021 рік уклав із фінансовою установою 18 додаткових договорів до договору №554600945 від 19 березня 2021 року. Позивач самостійно ініціював пролонгацію строку договору, що прямо відображено у додаткових угодах. Кожна додаткова угода містить строк на який дію договору продовжено (пункт 1 Додаткових угод) та відсотки за користування кредитом у цей період (пункт 3 Додаткових угод), що було погоджено сторонами. Суд вважає, що неодноразове укладення кредитних договорів свідчить про повну обізнаність позивача щодо порядку укладання договорів, додаткових угод та взаємодії в інформаційно- телекомунікаційній системі Товариства, а отже посилання на недостатність часу задля ознайомлення з умовами договору спростовується даними обставинами. Згідно з ч.2\~ст.11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями\~15\~і\~23\~цього\~Закону. Статтями\~15\~та\~23 Закону України «Про захист прав споживачів»визначено відповідальність суб`єкта господарювання, яка не містить положень про такі наслідки як недійсність договору. А тому, суд вказує, що доводи позивача про ненадання інформації про умови кредитування не є такими, з якими закон пов`язує недійсність правочину. Зі змісту оскаржуваного кредитного договору вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За ч.1\~ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до\~ст.203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~також зазначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Так як в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору №554600945 вимогам законодавства та про несправедливість його умов, без їх доведення в розрізі положень ст.\~ст.76-81 ЦПК України, і спростовуються самим змістом договору, то суд не вбачає підстав для визнання спірного договору недійсним з підстав, передбачених ст.ст.203,\~215\~ЦК України, ст.ст.11,\~18 Закону України «Про захист прав споживачів»та\~ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Судом також не приймає доводи позивача про те, що кредитний договір №554600945 було укладено з порушенням вимог\~Закону України «Про захист прав споживачів», так як перед його укладенням, всупереч ч.2 ст.11 позичальнику не було повідомлено в письмовому вигляді про кредитні умови, зокрема: про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредитута укладенням договору про надання споживчого кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, з огляду на те,\~що п.4.7 кредитного договору прямо зазначено, що позичальник\~підтверджує отримання від позикодавця інформації, вимоги надання якої передбачені в законодавстві України, інформація, надана позичальником з дотриманням вимог законодавства про захист прав споживачів та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги\~без нав`язування її придбання. Крім того, суд звертає увагу, що згідно з п.4.1. договору його невід`ємною частиною є «Правила надання грошових коштів у кредит ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»;. Уклавши цей договір, позичальник підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися Правил, текст яких розміщений на сайті Позичальника: moneyveo.ua. Частина 5\~ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»\~передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Правила надання грошових коштів у кредит ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті. Ці правила є публічною пропозицією (офертою), у розумінні ст.ст.641,\~644 ЦК України, на укладення договору кредиту, та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. З огляду на вищевикладене, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що перед укладенням договору він не був ознайомлений з усією інформацією про умови кредитування, як того вимагає\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, звернувшись до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» із заявкою на отримання кредиту та, підписавши договір, останній засвідчив той факт, що він обізнаний з Правилами, які включають в себе і умови кредитування. За ч.5\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах. Згідно зі ст.ст.11,\~18\~Закону України «Про захист прав споживачів»продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Стаття 19 Закону встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Оскільки в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов, так як доводи [PERSON] про введення в оману при укладенні договору та нечесну підприємницьку практику ґрунтуються виключно на її поясненнях і спростовуються самим змістом договору, суд вважає, що відсутні підстави для визнання спірного договору недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України та ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом з тим, умови оскаржуваного договору не суперечать вказаним положенням законодавства. Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.77-80 Цивільного процесуального кодексу України. За ч.1\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Згідно з ч.1\~ст.77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Отже, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ч.ч.1, 3\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, договір укладений в електронному варіанті та з електронним підписом. Без здійснення входу на сайт товариства і отримання одноразового ідентифікатора, згенерованого електронною системою відповідача договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Укладення кредитного договору відповідало внутрішній волі позивача, а тому твердження позивача стосовно того, що він не підписував кредитний договір є неспроможними. Так, є неспроможними твердження позивача про те, що він був позбавлений можливості ознайомитися з умовами та правилами кредитного договору. Вказане спростовуються самим механізмом укладання електронного договору, який є покроковим порядком дій, та визначає, що після того, як будь-який позичальник здійснить свою реєстрацію та внесе персональні дані, ознайомиться з Правилами надання грошових коштів у кредит саме відповідачем, після чого за відсутності активної згоди позичальника на отримання кредиту договір не оформлюється. Саме такі почергові кроки укладання електронного договору здійснив позивач, і такий порядок укладання ним не оспорюється, після чого отримав кредитні кошти, що також підтвердив позивач у позовній заяві, а отже він мав можливість протягом 14 днів, не використовуючи надані йому кошти, повернути їх кредитодавцю у тому ж розмірі, оскільки протягом зазначеного строку проценти за користування кредитом не нараховуються. Доводи позивача про несправедливість та невідповідність закону умов укладеного між сторонами кредитного договору не доведені. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed