Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування частки квартири [ADDRESS] , укладеного 06.07.2012, посвідченого державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Костенко Л.Ю., та витребування у [PERSON] Ѕ частки спірної квартири і повернення її у власність [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.02.2021 позовна заява була залишена без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. На виконання вказаної ухвали позивачем було надано позовну заяву в новій редакції, відповідно до якої останній просив витребувати від [PERSON] Ѕ частку зазначеної вище квартири та повернути йому ( [PERSON] ) у власність. Також просив визнати недійсним договір іпотеки, укладений 01.06.2021 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синьовид І.О., за реєстровим №290; скасувати в Державному реєстрі іпотек запис про іпотеку №42261774 від 01.06.2021 на квартиру [ADDRESS] , внесений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синьовид І.О. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 58483899 від 01.06.2021, та скасувати в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження №42259555 від 01.06.2021 на дану квартиру, внесений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синьовид І.О. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 58481138 від 01.06.2021. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 2007 року він є власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] . 06.02.2018 під час внесення інформації щодо права власності на вказану частку квартири він дізнався, що право власності на всю спірну квартиру належить [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 07.04. 2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., за реєстровим №453. Після звернення до Шевченківського управління поліції Головного управління поліції в м. Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення він дізнався, що 06.07.2012 р. невідомою особою від імені державного нотаріуса Другої київської державної нотаріальної контори Костенка Л.Ю. був посвідчений договір дарування належної йому частки квартири, укладений від його імені з [PERSON] 07.07. 2017 останній відчужив вказану квартиру в цілому громадянину [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., за реєстровим №453, та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Після цього, 28.03.2018, був укладений договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] , який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., за реєстровим №238, а також зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 01.06.2021 було укладено договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синьовид І.О., за реєстровим №287, та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на спірну квартиру за [PERSON] . В цей же день, 01.06.2021, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синьовид І.О., зареєстрований за №290, та внесено запис щодо іпотеки квартири до Державного реєстру іпотек. Позивач стверджує, що 06.07.2012 він не укладав договір дарування належної йому Ѕ частки квартири, не підписував його, нікому не доручав його підписувати від його імені та не мав наміру дарувати. Даний договір дарування не посвідчувався державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Костенко Л.Ю., не реєструвався в реєстрі. За викладених обставин вважає договір дарування належної йому Ѕ частки квартири неукладеним, а відтак таким, що не створює юридичних наслідків та не припиняє його право власності на належну йому частку квартири, а тому заявляє віндикаційний позов і зазначає на те, що є всі правові підстави для витребування спірної частки нерухомості. В свою чергу, договір іпотеки від 01.06.2021 є недійсним, оскільки укладений, в тому числі, на належну йому частку в даній квартирі без його на те згоди та без виділення його частки в натурі. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 23.11.2021 було відкрито провадження у даній цивільній справі, визначено проводити розгляд цивільної справи у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 17.12.2021 було задоволено заяву [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] . В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов не визнала та просила залишити його без задоволення, посилаючись на те, що відповідач набув право власності на квартиру у законний спосіб, а тому є добросовісним набувачем. Крім того, сплив строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Як вбачається з відзиву, позов не визнав і просив суд відмовити за безпідставністю вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, сповіщений належним чином про місце та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомляв. 3-і особи - [PERSON] , [PERSON] до судового засілання не з`явилися, сповіщалися судом про місце та час розгляду справи належним чином, про причини неявки суд не повідомляли. Представник Другої Київської державної нотаріальної контори до судового засідання не з`явився. В матеріалах справи міститься лист щодо розгляду справи за відсутності останнього. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синьовид І.О. до судового засідання не з`явилися, просили розглядати справи без них. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом було встановлено, що 07.04.2017 між [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., зареєстрований в реєстрі за №453. Відповідно до п.1.2. даного договору відчужувана Ѕ частина квартири належала [PERSON] на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району 14.09.1995 згідно із розпорядженням (наказом) від 14.09.1995 №8801, та зареєстрована в Бюро технічної інвентаризації міста Києва на праві приватної спільної часткової власності 05.09.1996 і записана у реєстрову книгу за №2791/7701. Реєстрація права власності на відчужувану частину квартири проведена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.04.2017, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1219705680391; номер запису про право власності: 19879183. Також Ѕ частина квартири належить [PERSON] на підставі договору дарування 50/100 частин квартири, посвідченого Костенко Л.Ю., державним нотаріусом Другої київської нотаріальної контори 06.07.2012 за №11-587. Реєстрація права власності на відчужувану частину квартири проведена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.04.2017, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:1219705680391; номер запису про право власності: 19879289. 28.03.2018 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №238. 01.06.2021 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу вказаної вище квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синьовид І.О., зареєстрований в реєстрі за №287. В цей же день, 01.06.2021, між [PERSON] та [PERSON] був укладений іпотечний договір. Пунктом 1.1. цього договору передбачено, що іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у забезпечення виконання зобов`язань за договором позики грошей, посвідченого Синьовид І.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 01.06.2021 за реєстровим №287, нерухоме майно, квартиру [ADDRESS] . Іпотека відповідно до цього договору забезпечує повне виконання грошових зобов`язань [PERSON] за договором позики від 01.06.2021, укладеним між [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синьовид І.О. за реєстровим №289. Крім того, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синьовид І.О. на виконання ухвали суду від 17.12.2021 щодо витребування відповідних документів було направлено належним чином посвідчену копію договору дарування 50/100 частини даної квартири від 06.07.2012, сторонами якого є [PERSON] , як дарувальник - з однієї сторони, та [PERSON] , як обдаровуваний - з другої сторони. Як вбачається з даного договору, він був посвідчений державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Костенко Л.Ю. Разом з тим, в матеріалах даної справи містяться листи Другої київської державної нотаріальної контори за вих. №129/01-16 від 17.03.2021 та №5304/01-16 від 30.12.2021, направленими на адресу позивача та Шевченківського районного суду міста Києва, відповідно до яких повідомлялося, що договір дарування спірної, 50/100 частини, квартири від 06.07.2012 державним нотаріусом Костенко Л.Ю. не посвідчувався; останній не використовував печатку нотаріуса для посвідчення згаданого договору, реєстрацію цього правочину у реєстрі за №11-587 не проводив. При цьому було зазначено, що в реєстрі за №11-587 в 2012 році була зареєстрована інша нотаріальна дія, яка не стосується даної квартири. Дані обставини підтверджуються також витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження №12018100100001458, з якого вбачається, що 08.02.2018 до даного реєстру були внесені відомості, у порядку ст.214 КПК України, на підставі заяви [PERSON] від 07.02.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК, України, у зв`язку з тим, що невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа майном Ѕ частини квартири, що знаходиться за вищевказаною адресою. Право власності на спірну частину (50/100) квартири [ADDRESS] позивач набув на підставі договору дарування від 17.07.2007, укладеного з [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №2897. Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. У статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. В той же час судом було встановлено, що істотні умови договору дарування від 06.07.2012 позивач не погоджував, не підписував, не уповноважував на це інших осіб, що свідчить про відсутність у нього волевиявлення на укладення даного правочину. Отже, спірна частина квартири вибула з володіння поза волею її законного власника - [PERSON] , оскільки була відчужена у незаконний спосіб особою, яка не мала права його відчужувати. Належних та допустимих доказів на спростування викладеного суду надано не було. При цьому у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Таким чином, виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку про те, що договір дарування від 06.07. 2012 року є неукладеним, а відтак він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків і не припиняє право власності позивача на Ѕ частину кв. [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України унормовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Отже, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12, постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 752/3089/19 (провадження № 61-16519св21). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Тобто, з урахуванням вищезазначеного, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). При цьому, метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Враховуючи викладене вище, а також те, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем, суд вважає за необхідне витребувати від останнього Ѕ частку зазначеної вище квартири та повернути її у власність [PERSON] , що відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника та узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16. Стосовно позовних вимог в частині визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 01.06.2021 між [PERSON] та [PERSON] , суд зауважує на наступне. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є не додержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно ч.1 ст. 578 ЦКУ майно, що є у спільній власності, може бути передано у заставу за згодою усіх співвласників, а згідно ч. 2 ст. 6 ЗУ « Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передано в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Вказаний спірний договір був укладений в порушення вищезазначених норм закону, що має наслідком визнання його недійсним. Відносно заяви представника відповідача [PERSON] [PERSON] щодо пропуску позивачем строку позовної давності суд вважає необхідним зазначити на слідуюче. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч.1 ст.261 ЦК України). Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов"язку особи знати про стан своїх майнових прав. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права , а відповідач мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Таку правову позицію висловив Верховний Суд в своїй постанові № 914/3224/16 від 26.11.2019 р. Судом же встановлено, що [PERSON] 06.02.2018 дізнався від нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Ковтюк А.І. про те, що вищевказана квартира на праві власності належить [PERSON] , що об`єктивно підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер документа 112982852. У зв`язку з чим, на наступний день звернувся з заявою у порядку ст.214 КПК України до правоохоронних органів. Доказів щодо зворотного суду не надано. До суду позивач звернувся з позовом 04.02. 2021, тобто в трьохрічний строк, що відповідає вимогам ст. 257 ЦК України. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст. ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. За таких обставин розподіл судових витрат вирішується в порядку ч.2 ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved