Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначає, що він перебуває на посаді старости сіл Хорів, Бродівське Рівненського району Рівненської області та 19.06.2022 року близько 15 год. на території Свято-Петро-Павлівської парафії Рівненської єпархії УПЦ села Хорів під час словесного конфлікту, який виник між представниками двох релігійних громад з приводу належності та користування майном релігійної громади, відповідачка [PERSON] у присутності жителів Хорівського старостинського округу, які були присутні на місці події, висловлювалась та поширювала відносно нього недостовірні та неправдиві відомості, а саме : «сепаратист, [PERSON] , поки люди не винесли його, пиши заяву за власним бажанням» та в подальшому відеозапис таких подій відповідачка поширила в соціальній мережі Fасеbоок. Просить визнати недостовірною і такою, що порушує його права на повагу до честі, гідності, недоторканості та ділової репутації інформацію, розповсюджену відповідачкою публічно, в тому числі в соціальній мережі Fасеbоок, 19.06.2022 року на території Української православної церкви Свято-Петро-Павлівської парафії Рівненської єпархії УПЦ села Хорів Рівненського району Рівненської області - «сепаратист, [PERSON]», також просить зобов`язати відповідачку спростувати поширену відносно нього недостовірну інформацію шляхом озвучення відповідачкою на найближчих зборах жителів Хорівського старостинського округу, які відбудуться після набрання судовим рішенням в даній справі, наступного тексту спростування : « Мною , [PERSON] , озвучувались недостовірні та неправдиві відомості відносно старости [PERSON] , а саме те, що він сепаратист, [PERSON] , за що прошу вибачення», окрім того позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь моральну шкоду у розмірі 1 грн., а також понесені ним судові витрати. Ухвалою суду від 26 липня 2022 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачці встановлено строк для подачі відзиву на позовну заяву. Представник відповідачки - адвокат Шминдрук О.Ф. у поданому до суду відзиві на позовну заяву заперечила проти позову та просила суд у його задоволенні відмовити, вказуючи на його безпідставність та необґрунтованість, мотивуючи тим, що позивач, як староста сіл Хорів, Бродівське Рівненського району Рівненської області, є публічною особою, а тому підлягає ретельному громадському контролю та потенційно може зазнати критичного реагування з боку суспільства. Інформація, про яку зазначає позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог, має характер оціночних суджень, в яких відображені критика жителями громади його саме, як посадової особи. Вказані слова не містять жодних ознак недостовірної інформації, не були викладені у брутальній, принизливій чи грубій формі та жодним чином не ображають честь та гідність позивача як людини. Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів поширення відповідачкою недостовірної інформації відносно позивача в соціальній мережі Fасеbоок. Авторство коментованого позивачем відеозапису, а також обставини його поширення відповідачкою в соціальній мережі Fасеbоок позивачем не доведено та не відповідають дійсності. Вказує, що згідно академічного тлумачного словника термін «сепаратист» позначає людину, яка є прихильником сепаратизму. Зазначає, що поняття «сепаратизм» означає прагнення до відокремлення чи відособлення. У ситуації, що склалася 19.06.2022 року, а саме внаслідок, на думку жителів громади, перешкоджання позивачем у здійсненні громадою конституційного права на свободу світогляду та віросповідання, відокремлення старости села від громади та її інтересів, словом «сепаратист» було оцінено його дії. Вказує, що зі змісту оспорюваного відеозапису вбачається відсутність твердження про факти (час, спосіб, кількість тощо), відсутність порівняння позивача із «Швондєром», що вказує на те, що у ньому викладені виключно оціночні судження щодо позивача, та оцінити правдивість чи правильність такого висновку неможливо. Зазначає, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен встановити та зазначити у позовній заяві. В соціальних мережах може зареєструватися будь-яка людина і під будь-яким іменем, та перевірити таку інформацію неможливо. Зазначає, що вимоги позивача про зобов`язання відповідачки спростувати поширену відносно позивача інформацію шляхом озвучення відповідачкою вибачення на найближчих зборах жителів Хорівського старостинського округу, які відбудуться після набрання судовим рішенням законної сили, не підлягає задоволенню, оскільки не відповідає нормам законодавства та не є способом судового захисту. В частині заявленої позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 1 грн. за розповсюдження недостовірної інформації вказує, що з огляду на те, що позивач є суб`єктом владних повноважень, а тому у відповідності до ч.2 ст.31 Закону України «Про інформацію» вправі лише вимагати в судовому порядку спростування недостовірної інформації про себе та не має права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити. Пояснив, що 19.06.2022 року близько 15 год. він перебував на території Свято-Петро-Павлівської церкви в с.Хорів Рівненського району Рівненської області, де в той час відбувалось богослужіння з участю представників релігійної громади Української православної церкви, та до вищевказаної церкви прибули представники іншої релігійної громади Православної церкви України, які також мали намір проводити богослужіння. Між представниками вищевказаних двох релігійних громад виник словесний конфлікт. В подальшому для запобігання розвитку конфлікту та забезпечення громадської безпеки було залучено працівників поліції. Під час конфлікту відповідачка у присутності частини місцевої громади висловлювалася на його адресу «сепаратист, Штундєр» та вказані висловлювання принижують його честь, гідність та ділову репутацію, оскільки він не вбачає у своїх діях будь-яких порушень під час конфлікту, що мав місце 19.06.2022 року. Додатково пояснив, що 15.06.2022 року в соціальній мережі Facebook було створено групу «Хорів + Бродівське : ПРО ВСЕ», на сторінці якої після зазначеного конфлікту було поширено відео з місця події, на якому містяться вищевказані висловлювання. [PERSON] в наданих суду поясненнях зазначив, що у нього немає доказів на підтвердження того, що відповідачка є адміністратором вищевказаної групи в соціальній мережі Facebook. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти позову, просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. У наданих суду поясненнях вказала, що 19.06.2022 року близько 15 год. вона разом з іншими представниками релігійної громади Православної церкви України прийшла до Свято-Петро-Павлівської церкви для участі у здійсненні богослужіння, де вже перебували представники іншої релігійної громади Української православної церкви, та між ними виник конфлікт, в ході якого вона висловилася на адресу старости села [PERSON] «сепаратист, [PERSON] ». Вказані висловлювання пояснила тим, що вони є її оціночними судженнями дій та бездіяльності [PERSON] , який не намагається владнати конфлікт, який впродовж тривалого часу існує в с.Хорів між двома релігійними громадами. Вказала, що [PERSON] у конфлікті між двома релігійними громадами зайняв позицію не більшості громади с.Хорів, а невеликої кількості людей, які є прихильниками Української православної церкви московського патріархату. Пояснила, що вона є користувачем соціальної мережі Facebook та учасником фейсбук-групи «Хорів + Бродівське : ПРО ВСЕ», в якій було розміщено відеозапис виконаний на мобільний телефон з місця вищевказаної події. Вказала, що вона не є адміністратором вищевказаної групи та відео з місця вищевказаної події вона не поширювала та у соціальній мережі Facebook не розміщувала. Відповідачка після дослідження у судовому засіданні наданого позивачем відеозапису подій, розміщеного у соціальній мережі Facebook, пояснила, що такий відеозапис вона не здійснювала та хто міг його виконати їй не відомо. Представник відповідачки - адвокат Шминдрук О.Ф. в судовому засіданні заперечила проти позову та просила суд відмовити у його задоволенні. Навела доводи, аналогічні тим, що викладені у запереченнях проти позову. Зазначила, що висловлювання відповідачки є особистими оціночними судженнями відповідачки, які не містять будь-яких фактичних даних, а відтак не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Вказала, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження поширення відповідачкою відеозапису невідомого походження щодо обставин конфлікту, як і не надав доказів на підтвердження того, що критика його дій/бездіяльності негативно вплинула на його честь, гідність та ділову репутацію, разом з тим заявлена позивачем вимога про відшкодування моральної шкоди також не підлягає задоволенню, оскільки позивач є суб`єктом владних повноважень та в силу положень Закону України «Про інформацію» суб`єкти владних повноважень не мають права на відшкодування моральної шкоди, а мають право лише на спростування інформації. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідачки та її представника, покази свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, визначивши юридичну природу правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши письмові докази в їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебуває на посаді старости сіл Хорів та Бродівське Рівненського району Рівненської області, на якій він був затверджений згідно рішення Острозької міської ради Рівненської області №12 від 27.11.2020 року та призначений згідно розпорядження Острозького міського голови № 236к від 01.12.2020 року. З доводів сторін судом встановлено, що 19.06.2022 року близько 15 год. в с.Хорів Рівненського району Рівненської області на території Свято-Петро-Павлівської церкви між представниками релігійної громади Української православної церкви московського патріархату та представниками релігійної громади Православної церкви України виник словесний конфлікт з приводу одночасного проведення богослужіння у вищевказаній церкві, де були присутніми, зокрема, позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] , в ході конфлікту остання висловилася в сторону [PERSON] «сепаратист, [PERSON] », що відповідачкою не заперечується. Позивач [PERSON] на підтвердження своїх доводів, викладених у позовній заяві, надав відеозапис вищевказаних подій на оптичному диску CD-R, на якому наявний відеофайл «відео від 19-06-2022» (тривалість відео 5 хв.), вказуючи на те, що зазначене відео з вищезазначеними висловлюваннями було розміщено відповідачкою у соціальній мережі Facebook. З доводів позивача судом встановлено, що у соціальній мережі Facebook була створена сторінка групи «Хорів + Бродівське : ПРО ВСЕ», де було розміщено відеозапис вищевказаних подій, під час яких відповідачка висловилася в сторону [PERSON] «сепаратист, [PERSON] », разом з тим позивачем не було наведено відповідного посилання на вищевказану сторінку в соціальній мережі на підтвердження своїх доводів про розміщення на такій сторінці вищевказаної групи вищезазначеного відеозапису подій. Позивач [PERSON] вважає, що висловлювання відповідачки [PERSON] на його адресу «сепаратист, [PERSON] » у присутності жителів с.Хорів є недостовірними та неправдивими, і такими, що принижують його честь, гідність і ділову репутацію, чим порушено його особисті немайнові права та завдано моральну шкоду, у зв`язку із чим вказана інформація підлягає спростуванню. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що працює старшим дільничним офіцером поліції сектору превенції ВП № 3 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області. 19.06.2022 року він перебував на території с.Хорів біля місцевого храму, де забезпечував разом з іншими працівниками поліції охорону громадського порядку. Зазначив, що в с.Хорів є дві релігійні громади - Українська православна церква московського патріархату та Православна церква України. З метою недопущення порушення громадського порядку, тобто щоб не було сутичок між представниками зазначених двох релігійних громад, поліція забезпечувала громадський порядок. Там же на місці події був присутній староста села [PERSON] , який намагався залагодити конфлікт. Працівники поліції відгородили дві конфліктуючі сторони, створивши умовно кордон між ними, та в подальшому створили коридор через який парафіяни Православної церкви України зайшли на територію церкви, де також почали здійснювати богослужіння окремо від представників Української православної церкви московського патріархату. В подальшому від [PERSON] до нього надійшло повідомлення про те, що під час перебування на території церкви [PERSON] образливо висловлювалася на його адресу та викрикувала «сепаратист». Про вказане висловлювання йому стало відомо після того як надійшла заява від [PERSON] , оскільки на місці події було багато людей, а тому хто і що саме тоді кричав він на даний час не пригадує, та і не звертав уваги. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що перебуває на посаді спеціаліста-землевпорядника та працює разом з позивачем. Зазначила, що 19.06.2022 року в с.Хорів парафіяни Української православної церкви перебували на території місцевої церкви та проводили богослужіння, в цей час до цієї ж церкви прийшли парафіяни Православної церкви України, які також мали намір здійснювати богослужіння. В подальшому між представниками двох релігійних громад виник конфлікт. Вона перебувала на території церкви разом з представниками Української православної церкви, та [PERSON] знаходилась разом з представниками Православної церкви України. Пояснила, що на місці події образливих висловлювань від [PERSON] , в тому числі на адресу [PERSON] вона не чула. Розвиток подій і деталі конфлікту вона бачила на відео, яке було розміщене в соціальній мережі Facebook. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є головою парафіяльної ради Православної церкви України в с.Хорів та 19.06.2022 року він перебував біля Свято-Петро-Павлівської церкви в с.Хорів, оскільки була домовленість про те, що о 15 год. парафіяни Православної церкви України будуть здійснювати богослужіння у вищевказаній церкві. Однак, у вказаний день та час, коли представники Православної церкви України прийшли до території храму, то на території останнього вже перебували парафіяни Української православної церкви московського патріархату та взвод поліції, які перешкоджали їм пройти до храму. Зазначив, що на місці події перебував староста села [PERSON] , який знаходився за умовним кордоном поліції, а також була присутня [PERSON] , яка знаходилася поруч із ним та іншими представниками Православної церкви України. Пояснив, що під час конфлікту між представниками двох релігійних громад було багато галасу та криків, та висловлювань «сепаратист, [PERSON]» на адресу [PERSON] він безпосередньо від [PERSON] не чув. Свідок на запитання позивача [PERSON] пояснив, що останній перешкоджав представникам Православної церкви України у віросповіданні (проведенні богослужіння), оскільки завчасно була досягнута домовленість, в тому числі з [PERSON] , про те, що 19.06.2022 року парафіянами Православної церкви України буде проведено богослужіння, про що також було повідомлено поліцію, однак у домовлений день та час територія церкви була зайнята представниками іншої релігійної громади - Української православної церкви московського патріархату. Зазначив, що під час спілкування представників двох релігійних громад [PERSON] провокував парафіян Православної церкви України на конфліктні дії. Врешті конфлікт завершився тим, що представники Православної церкви України зайшли на територію церкви, де з їх участю відбулося богослужіння. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що 19.06.2022 року вона спільно з іншими представниками Православної церкви України мала намір потрапити на територію місцевого храму в с.Хорів, де вже перебували представники іншої релігійної громади - Української православної церкви московського патріархату, з приводу чого між представниками двох релігійних громад виник конфлікт. Зазначила, що на місці події також були присутні [PERSON] та староста села [PERSON] , який стояв за умовним кордоном поліції на відстані близько 30 метрів від них. Вказала, що словесної перепалки між [PERSON] та [PERSON] вона не чула, на місці події перебувало багато осіб та присутні вигукували різні висловлювання. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та ч.2, 3 ст.34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. У відповідності до глави 22 ЦК України до особистих немайнових прав включені, зокрема, право на повагу до гідності та честі (стаття 297) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299). Гідність та честь фізичної особи, її ділова репутація є недоторканними (згідно із частиною другою статті 297 та частиною першою статті 299 ЦК України). Згідно ст.ст.297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Відповідно до ч.1 ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Згідно ч.3 ст.297 ЦК України фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації (ч.2 ст.299 ЦК України). Згідно ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Частиною 4 ст.32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки, вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загально прийнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. За змістом ст.277 ЦК України, ч.4 ст.32 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно ч.3 ст.277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Водночас роз`яснено, що відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч.1 ст.277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», стаття 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. У рішенні Європейського суду з прав людини від 08.07.1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Згідно ст.277 ЦК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте, позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ч.1 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Згідно ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У свою чергу, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Оцінка факту відрізняється від самого факту тим, що оціночне судження є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної логічної обробки і узагальнення конкретною людиною фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкових зв`язків між зазначеними джерелами інформації, і тому будь-яким чином не можливо оцінити правдивість чи правильність цього висновку. Проте, автор робить ці висновки з певних фактів, доводити які цілком можливо. ЄСПЛ неодноразово наголошував, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що висловлювання відповідачки «сепаратист, [PERSON]» на його адресу у присутності мешканців с.Хорів містять у собі фактичні твердження. Питання про те, яка інформація відноситься до фактів, а яка є оціночним судженням, є правовим питанням, яке віднесено до виключної компетенції суду. Саме суд повинен встановити чи є мінімальна фактична основа для спірного висловлювання, зокрема, оцінивши надані відповідачем докази та наведені останнім міркування. Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року при поширенні недостовірної інформації стосовно публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь- якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 31.05.2017 р. межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими, у порівнянні з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Вказане положення знайшло своє підтвердження також у практиці Верховного Суду. Так, у постанові від 21 серпня 2018 року в справі № 607/4318/16-ц Верховний Суд зазначив, що «оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. У зазначеній справі суди першої та апеляційної інстанцій, з висновками яких погодився Верховний Суд, з урахуванням встановлених обставин та на підставі оцінених доказів, дійшли висновку, що поширена відповідачем інформація не принижує честі та гідності позивача. Висловлювання відповідача є лише оціночним вираженням його особистих поглядів щодо особи позивача та його висловлювань, критичною оцінкою діяльності, вираженням суб`єктивної думки і поглядів, а тому не підлягає спростуванню, оскільки кожен має право на свободу вираження поглядів у демократичному суспільстві». Позивач [PERSON] є обраним старостою сіл Хорів, Бродівське Рівненського району Рівненської області, а отже межа допустимої критики стосовно нього як публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної людини, та його діяльність (бездіяльність) є об`єктом значного суспільного інтересу. Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах : від 23.07.2020 року у справі № 607/5713/17, від 29.07.2020 року у справі № 607/2775/17, від 09.10.2019 року у справі №369/1281/17, публічна особа, державний службовець повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. Надаючи оцінку змісту оспорюваної позивачем інформації, суд вважає, що висловлювання відповідачки мають характер оціночних суджень, в яких відображена критика відповідачки, яка є жителькою с.Хорів, старостою якого є позивач, дій [PERSON] під час конфлікту, який виник між двома релігійними громадами с.Хорів. Висловлювання відповідачки не містять ознак недостовірної інформації. Відповідно до ч.6 ст.76 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положення ч.1 ст.89 ЦПК України встановлюють, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1-3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В матеріалах справи відсутні докази і таких не надано позивачем на підтвердження розміщення та поширення саме відповідачкою в соціальній мережі Facebook, зокрема на сторінці групи «Хорів + Бродівське : ПРО ВСЕ» відеозапису подій, які мали місце 19.06.2022 року на території Свято-Петро-Павлівської церкви с.Хорів, під час яких відповідачка висловлювалася на адресу позивача «сепаратист, [PERSON]». Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (справа Lingens v.Austria, рішення ЄСПЛ від 08.07.1986 року). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (справа Jerusalem v. Austria). Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відтак, беручи до уваги вищевикладене, суд висловлювання відповідачки розцінює як оціночне судження дій/бездіяльності позивача під час конфлікту, який виник 19.06.2022 року між двома релігійними громадами с.Хорів. Разом з тим, у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року зазначено, що саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до ч.2 ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства». Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право [PERSON] , принижує його честь, гідність та ділову репутацію інформацію не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. При вирішенні спору суд також вважає за необхідне окремо зазначити наступне. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року у пунктах 9-12 роз`яснив судам, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити у позовній заяві (п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегменту мережі Інтернет. Аналогічний висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18, постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №439/1469/15-ц, постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі №320/10226/18, постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №592/14792/17. В наданих суду поясненнях відповідачка зазначила, що є користувачем соціальної мережі Facebook та не є адміністратором групи у вказаній соціальній мережі під назвою «Хорів + Бродівське : ПРО ВСЕ». Вказала, що відео з місця події, яка мала місце 19.06.2022 року на території Свято-Петро-Павлівської церки в с.Хорів вона не поширювала, та вказані обставини позивачем не спростовані. З досліджених судом доказів встановлено, що оспорювана позивачем інформація, зокрема відео з місця події на якому зафіксовано висловлювання відповідачки на адресу позивача, була поширена в мережі Інтернет через групу «Хорів + Бродівське : ПРО ВСЕ» в соціальній мережі Facebook. Власник веб-сайту як відповідач до участі у справі не залучений. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 509/4966/17. При вирішенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Згідно п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості. Відповідно до ч.2 ст.31 Закону України «Про інформацію» суб`єкти владних повноважень як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації в праві вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно п.7 ч.1 ст.4 КАС України суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. Відповідно до ч.4 ст.51 та ч.2 ст.54-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» староста - член виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради за посадою і працює в ньому на постійній основі. Таким чином, з огляду на те, що позивач є суб`єктом владних повноважень, а відтак вимога про стягнення з відповідачки на користь позивача моральної шкоди не підлягає задоволенню. Беручи до уваги викладене та з урахуванням положень ч.2 ст.31 Закону України «Про інформацію» суд приходить до висновку про відсутність фактичних та правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed