Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

20 липня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсною додаткової угоди щодо кредитних зобов`язань. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 16 січня 2012 року між нею та відповідачем було укладено угоду про отримання кредиту в розмірі 8 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, шляхом підписання заяви та погодження Умов і правил надання банківських послуг, відповідно до Правил користування платіжною карткою, затверджених наказом СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та на підставі Тарифів Банку, які викладені на банківському сайті. Умовами кредитного договору встановлено розмір відсотків за користування кредитними коштами, який становить 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки. У зв`язку з погіршенням економічної ситуації в Україні у 2014 році зменшились її доходи, через що вона не мала можливості вчасно та в повному обсязі сплачувати кредит та відсотки за користування кредитом. А тому виникла заборгованість. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07 листопада 2017 року в цивільній справі № 344/1228/17 з позивача стягнуто на користь АТ КБ « ГІриват Банк» 13 595, 05 грн. заборгованості за кредитним договором № б/н від 16 січня 2012 року та 1600 витрат по оплаті судового збору. 22 червня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату. Таким чином з 2018 року з позивача стягувалася на користь банку частина заробітної плати за місцем її роботи, дитяча музична школа № 2 ім. В. Барвінського. 11 січня 2019 року позивач звернулась у відділення АТ КБ «Приватбанк» у м. Івано-Франківську з питання перевипуску банківської картки ( зарплатної), термін дії якої закінчився. Однак їй було відмовлено у наданні даної послуги. Відмова мотивована тим, що у неї існує непогашений кредит. Одночасно було запропоновано укласти договір про реструктуризацію боргу, після чого можлива банківська операція щодо перевипуску картки. Пояснення позивачки, що по зазначеній заборгованості проводиться примусове стягнення працівниками банку ігнорувались. Також останні не надали відповіді чому заявлена ними заборгованість більш як вчетверо перевищує заборгованість, яку стягнуто за рішенням суду від 07.11.2017 року. Разом з тим, позивача запевняли, що більшу частину боргу буде прощено, а примусове стягнення буде припинено, якщо вона підпише угоду про реструктуризацію боргу. Оскільки позивач не мала можливість отримати особисті кошти, які знаходились на її рахунку, через відмову у здійсненні операції по перевипуску банківської картки, під тиском працівників банку вона змушена була підписати додаткову № SАМMD№50000056553457. Також зазначає, що будь-які кошти за вказаною додатковою угодою вона не отримувала. Дана угода не була прийнятною для позивача, так як кредитна заборгованість не зменшилась, а навпаки збільшилась. Крім того, в додатковій угоді не згадано про примусове стягнення за рішенням Івано- Франківського міського суду від 07.11.2017 року та нічого не сказано про те, що у разі виконання умов додаткової угоди № SАМMD№50000056553457, припиняється примусове стягнення. Згідно ч.4 ст. 604 ЦК України новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, зокрема, пеню, штрафні санкції тощо, якщо інше не встановлено договором. Однак, в оспорюваній угоді про це також не згадується. Після підписання вищезгаданої додаткової угоди позивач звернулась до державного виконавця Івано-Франківського міського відділу ДВС Богака Я.В., який пояснив, що стягнення за рішенням суду від 07.11.2017 року і надалі буде проводитись, незважаючи на укладену угоду про реструктуризацію боргу, а остання була зайвою і незаконною, та порадив позивачу її оскаржувати. Станом на 01 січня 2021 року з позивача проведено стягнення на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 12 352, 54 грн., що підтверджується довідкою департаменту культури Івано-Франківської міської ради за № 38/44-17/35в. Відповідно до відповіді за № 54061 від 29.06.2021 року начальника Івано-Франківського МВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції п. Ростислава Пахоліка на запит адвоката Олексюка Л.В. виконавче провадження № 55545556 з виконання виконавчого листа № 344/1228/2017 виданого Івано-Франківським міським судом від 12.12.2017 року, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість в сумі 13595, 05 грн. та 1600 грн. витрат по оплаті судового збору, завершено згідно до п. 9 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з його повним та фактичним виконанням. Борг, виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій стягнуто в повному обсязі. Оскільки, додаткова угода від 11.01.2019 року укладена без дотримання згаданих вище норм законодавства, такий договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, і не відповідає внутрішній волі сторін, а тому є всі правові підстави для визнання такого правочину недійсним. Виходячи з наведеного, позивач просить постановити рішення, яким визнати недійсною додаткову угоду № № SАМMD№50000056553457 про реструктуризацію боргу від 11.01.2019, укладену між [PERSON] , та АТ КБ «Приватбанк» та стягнути понесені судові витрати. Сторона відповідача скористалася правом на відзив та просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н від 16.01.2012 року, згідно якої отримав(-ла) кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом в наслідок чого утворилась заборгованість. Позивач та АТ КБ «Приватбанк» 11.01.2019 року підписали Додаткову угоду. Відповідно до укладеної Додаткової угоди від 11.01.2019 Банк здійснює анулювання частини заборгованості, яка зазаначена в п. 1.2 Додаткової угода, якщо Клієнт здійснить платіж в розмірі та в строки вказав і в п. 1.5.1 Додатковій угоді. Строк повернення кредиту вказаний в п. 1.3 Додаткової угоди. Відповідно п. 1.6 Додаткової угоди ця угода відповідно до ст. 212 ЦК України, укладається під відкладальну обставину, а саме: в разі належного виконання Клієнтом зобов`язань, які передбачені договором та п 1.5 Угоди вступають в дію умови про анулювання заборгованості, визначені п. 1.2 Угоди, умова про зміну процентної ставки, передбачене гі. 1.4 Угоди. Пунктом 1.6.1 Угоди встановлено, що в разі прострочення виконання Клієнтом будь-якого з зобов`язань, передбачених п. 1.5.2. Угоди та/чи будь-якого із зобов`язань, передбачених договором на 31 день, умова про анулювання частини заборгованості, передбачене п. 1.2 Умова про зміну процентної ставки передбачене п. 1.4 Угоди не поширюються. Відповідно до п. 1.7 в разі порушення Клієнтом термінів по погашенню кредиту, зазначених в п. 1.5.2, понад 31 безперервно: 1.7.1 терміном повернення кредиту є 31-й день з моменту такого порушення (але не пізніше терміну, вказаного в п. 1.3. Угоди). Вся заборгованість по кредиту, починаючи з дня, наступного за днем повернення кредиту (який визначається відповідно до п. 1.7.1 Угоди), є простроченою, зазаначено п. 1.7.2 Угоди. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав позивачу кредит у розмірі, встановленому Кредитним договором. Позивач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, позивач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. Позивач при укладенні кредитного договору мала можливість ознайомитися з його умовами та не погодитися чи відмовитися від укладення договору. Окрім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору позичальник мав можливість скористатися своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте позивач таких дій не вчинила. Натомість Позивач підписала договір, отримала кредитні кошти та вносила грошові кошти на погашення боргу, тобто договір виконувався сторонами. За таких обставин представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити (а.с.71-74). Ухвалою суду від 26 липня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 12 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач вказала, що судиться за списання боргу, а представник позивачва просив задовольнити позов з підстав, що наведені у позовній заяві, тож враховуючи наявність позицій сторін по справі, що викладені також у відповідних процесуальних документах, з огляду на вимоги щодо розумності строків розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу по суті, враховуючи положення ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо розгляду справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з ч.3 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. У відповідності до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно до частини першої-другої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За положеннями частини першої статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частин першої, другої статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно положень частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 Цивільного кодексу України). Оспорювання ж правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Оскільки відповідно до умов спірного договору, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, про що також зазначається і у відзиві на позовну заяву (абз.11 а.с.73), то особливості регулювання відносин сторін визначаються і Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Крім того, на зазначені правовідносини поширюється і дія статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема частиною четвертою цієї статті передбачено права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати, зокрема і на стадії виконання договору споживчого кредиту, а саме: право не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах. За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом, послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16. Щодо посилань сторони позивача на безпідставне зазначення відповідачем в оспорюваному договорі посилань на списання пені, то суд зазначає, що за приписами статті 217 ЦК України визначено про те, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, які допомагають поновити (визнати) порушені (оспорювані) права та вплинути на правопорушника. Порушене цивільне прави чи цивільний інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. У даній справі вирішується спір щодо недійсності додаткової угоди з тих підстав, що на думку позивача оспорюваним договором порушені права позивача, а тому на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України сторона позивача просила його визнати недійсним. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які склалися між сторонами, суд зазначає, про те, що зважаючи на встановлення обставин, слід констатувати, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, які не залишають сумніву у їх достовірності, що укладаючи оспорюваний договір сторони діяли не добросовісно, з порушенням вимог ст.ст.203, 215 ЦК України, а тому у справі відсутні достатні правові підстави для визнання цієї додаткової угоди SАМMD№50000056553457 недійсною. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог повністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed