Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-21 00:00:00

02.11.2021 року на адресу Роздільнянського районного суду Одеської області надійшла вищевказана позовна заява. Стислий виклад позиції позивача. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 03.09.2018 року о 20:30 год. трапилась дорожньо транспортна пригода за участю автомобіля "Peugeot 605", д р/ [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля "Toyota Avensis", держ р/н [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Згідно постанови Роздільнянського районного суду від 03.10.2018 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні дорожньо транспортної пригоди. На виконання вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» цивільно правова відповідальність відповідача на момент настання ДТП була застрахована ПАТ "Українська пожежна страхова компанія" та укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Відповідно до страхового полісу власнику автомобіля марки "Toyota Avensis", держ р/н [NUMBER] після ДТП було виплачено 20000,00 грн. В подальшому було укладено Договір про відступлення прав вимоги ПрАТ "УПСК" та ФОП [PERSON] . У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь завдані збитки в порядку регресу в розмірі 20000,00 грн. та витрати по сплату судового збору в розмірі 908,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00грн. У ході розгляду справи проведено наступні процесуальні дії. Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 09.11.2021 року провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. (а.с.44). 07.12.2021 року Роздільнянським районним судом Одеської області було винесено заочне рішення та позовні вимоги позивача задоволено (а.с.57-58). 16.12.2021 року на адресу суду надійшла заява від представника відповідача адвоката Магери Р.Ю. про перегляд вищевказаного заочного рішення (а.с.61-66). Ухвалою суду від 03.02.2022 р. дана заява про перегляд заочного рішення була задоволена, заочне рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 07.12.2021 року по цивільній справі №511/2296/21 за позовом фізичної особи підприємця [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків в порядку регресу скасовано, призначено слухання справи в порядку загального позовного провадження (а.с.100-101). 12.07.2022 р. ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.120). Участь у судовому розгляді та позиція учасників справи У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце повідомлявся належний чином, подав заяву до суду в якій просив провести судове засідання за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував.\~(а.с.129) Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Магера Р.Ю. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, представником позивача було подано заява про розгляд справи без їх участі (а.с. В порядку ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Представник відповідача адвокат Магера Р.Ю. заперечуючи проти позовних вимог, посилався, що ФОП [PERSON] не є юридичною особою, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на страхові послуги страхова організація), тому він не має статус страховика та на підставі договору про відступлення права вимоги він не набув права кредитора і не має право на відшкодування страхової виплати з [PERSON] в порядку регресу, оскільки в даному випадку мають місце правовідносини з надання страхових послуг. (а.с. 61-65) 04.01.2022 р. від представника позивача надійшли заперечення (відповідь на відзив), згідно яких вказує, що в якому представник позивача зазначає, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 та ст.514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а з правового аналізу ст. ст. 2, 512 518 ЦК України слідує що за договором відступлення права вимоги учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. З огляду на вищезазначене вказує, що для укладення договорів, подібних до Договору №01/10/2020 про відступлення права вимоги від 01.10.2020 року, Позивач як Новий кредитор не повинен обов`язково мати спеціальний статус, зокрема отримувати ліцензію на здійснення страхової діяльності. З приводу відшкодування збитків в порядку регресу, то зазначає, що регресні зобов`язання входять до групи позадоговірних, тому спори з таких зобов`язань повинні вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. Виходячи з наведеного між позивачем та відповідачем існують позадоговірні (деліктні) правовідносини, в яких відповідач є боржником, а позивач кредитором. Позивач зазначає, що саме по собі спірне регресне зобов`язання є по суті новим зобов`язанням та не пов`язане з правовідносинами за договором страхування. Також звертається увага, що регресні правовідносини жодним чином не можуть бути прирівняні до правовідносин з надання страхових послуг. Оскільки, термін «суброгація» у страхуванні застосовується лише в кодексі торгівельного мореплавства (ст. 269), де також обумовлюється перехід прав до страховика за договором морського страхування на застраховане майно, тому вказують, що суброгація може застосовуватися тільки до правовідносин в сфері морського страхування. (а.с. 80-82) Представником відповідача адвокатом Магерою Р.Ю. 12.07.2022 р. надано до суду письмове пояснення, в яких підтримав свою позицію зазначену вище та зазначив, що фізична особа-підприємець не наділена правом мати статус страховика та надавати страхові послуги, оскільки такі послуги надаються лише юридичними особами, які спеціально створені для здійснення страхової діяльності та одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності. (а.с. 113- 116) 18.07.2022 р. на адресу суду надійшло заперечення на клопотання (заяву) від представника позивача [PERSON] , ідентичне по змісту вищенаведеного (а.с. 124-125) Судом по справі встановлені наступні фактичні обставини справи. 03.09.2018\~року о\~20:30\~год.\~трапилась дорожньо\~ транспортна\~пригода за\~участю автомобіля\~"Peugeot\~605",\~д р/ [NUMBER] ,\~під керуванням\~ [PERSON] \~та автомобіля\~"Toyota\~Avensis",\~держ р/н\~ [NUMBER] ,\~під керуванням\~ [PERSON] . Внаслідок вищевказаної ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Відповідно до постанови Роздільнянського районного суду Одеської області від 03.10.2018 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні дорожньо транспортної пригоди за ст. 124 КУпАП. Постанова суду набрала законної сили. (а.с.13) Таким чином, вина відповідача у вчинені ДТП є встановленою та не підлягає доведенню. 12.05.2018 року між Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно- страхова компанія» (далі - ПрАТ «УПСК») та [PERSON] було укладено Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/2753690. У відповідності до умов вказаного Полісу страхування ПрАТ «УПСК» взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного у марки «Peugeot 605», державний реєстраційний номер « [NUMBER] », сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам. Потерпіла особа - [PERSON] , внаслідок пошкодженого дорожньо-транспортної пригоди автомобіля «Toyota Avensis», державний реєстраційний номер « [NUMBER] » - - звернувся до ПрАТ «УПСК» з заявою про виплату страхового відшкодування за Полісом №АМ/2753690. З моменту дорожньо-транспортной пригод [PERSON] не було повідомлено страховика про вищевказану дорожньо-транспортну пригоду у встановлений Законом строк. На підставі страхового акту №ОЦ/123/450/18 9072 від 17.10.2018 року та страхового акту №ОЦ/123/450/18/9343 від 02.11.2018 року власнику автомобіля «Toyota Avensis», державний реєстраційний номер « [NUMBER] », ПрАТ «УПСК» було виплачено страхове відшкодування в загальному розмірі: 20 000 грн. 00 коп. Враховуючи вищенаведене, загальний розмір фактично понесених витрат ПрАТ «УПСК» склав: 20 000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп. Право регресної вимоги виникло у ПрАТ «УПСК» з моменту виплати страхового відшкодування у повному обсязі, тобто 06.01.2018р., що підтверджується платіжним дорученням № 1933 від 01.11.2018р. та № 1990 від 06.11.2021. 01.10.2020р. між ПрАТ «УПСК» та ФОП [PERSON] укладено Договір № 01/10/2020 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих первісному кредитору по договорам страхування, згідно до Додатку № 1 до Договору, в тому числі за Полісом №АМ/2753690 від 12.05.2018р. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі Закон або Закон N 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Частиною 1\~ст. 1191\~ЦК України\~передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду,\~завдану іншою особою, має право зворотної\~вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Статтею 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов. Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного суду у справі № 6-2806цс16, згідно якої деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. При цьому за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Підпунктом «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобі» встановлено, що Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов визначених в підпункті 33.1.2 пункту 33 статті 33 цього Закону. В свою чергу ст. 33 Закону передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхової відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до так пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. На даний час доказів того, що в добровільному порядку відповідачем компенсовано витрати, суду не подано. Щодо доводів та мотивів сторін, то суд вважає наступне. Суд вважає, що в даній цивільній справі правовідносини виникли з регресних зобов`язань та регулюються правилами ст. 1191 ЦК України та ст. 38 Закону, оскільки позивач, як правонаступник страховика винуватця ДТП, що здійснив страхову виплату потерпілій особі в порядку виконання правочину страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Спірні правовідносини виникли з приводу реалізації позивачем права на пред`явлення регресної вимоги в порядку п. в ч.38.1.1 ст.38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі Закон), яке належало ПрАТ "УПСК". Так, згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18 (пункти 68-70) зазначено, що ст. 1191 ЦК України та стаття 38 Закону з одного боку, і ст. 993 ЦК України та стаття 27 Закону "Про страхування" з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст. 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відповідно до ст. 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування", до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Натомість відповідно до норм ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Тобто суброгоцією є перехід права вимоги від страхувальника (потерпілого) до свого страховика за договором майнового страхування. Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, а відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою. Однак спірні правовідносини виникли не з договору майнового страхування, а договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, тому очевидно, що вимогу позивача пред`явлено саме в порядку регресу. Як зазначалось, вимогу в цій справі пред`явлено особою (правонаступником страховика винуватця ДТП) про повернення виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Правовідносини, які полягали у виплаті страховиком відшкодування для потерпілої особи за завдану страхувальником шкоду припинились і через це виникла регресна вимога особи, яка здійснили ці виплати. Отже, враховуючи, суд вважає, що ФОП [PERSON] пред`явлено регресний позов, а саме як страховиком до страхувальника за полісом страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Згідно зі ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону). Згідно зі ст. 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом ст.ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону настання страхового випадку (подія дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Згідно з пп. "в" п.38.1.1. ст.38 Закону страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо, зокрема, він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. Згідно із частиною 1 статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно із частиною першою статті 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина 3 статті 512 ЦК України). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №465/646/11 наголосила, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Окрім того, згідно правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові у справі № 906/1174/18 від 16.03.2021р., якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу; при цьому відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ. Як видно з постанови Роздільнянського районного суду Одеської області від 03 жовтня 2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Після визначення ПрАТ "УПСК" розміру матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП, було здійснено виплату страхового відшкодування потерпілому у розмірі 20тис. грн. При цьому саме відповідач повинен довести обставину невідповідності завданої шкоди реальним збиткам, зокрема, підготовити за своїм замовленням або на підставі ухвали суду про призначення експертизи, висновок автотехнічної експертизи, чи іншим чином спростувати вимоги позову. Принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Тому, якщо позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Між тим,\~будь-яких\~належних та\~допустимих доказів,\~які б\~спростовували позовні\~вимоги [PERSON] \~,\~суду не\~надано. Таким чином, суд встановивши, що факт настання страхового випадку ніким не оспорюється; він зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; сама страхова компанія відповідача його визнала, добровільно сплативши страхове відшкодування; між сторонами існують регресні зобов`язання, відступлення права вимоги відбулося з дотриманням норм цивільного законодавства, тому надані позивачем докази на підтвердження пошкоджень автомобіля, а також здійснення страхового відшкодування та правомірності вимог позивача дають підстави для задоволення позову в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Щодо розподілу судових витрат З огляду на те, що судом у цій справі ухвалюється рішення про задоволення позову ФОП [PERSON] , тому з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 908 грн (а.с.3). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Частинами 1-4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, складання відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві ФОП [PERSON] заявив про необхідність стягнення з відповідача на його користь судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу, яка йому була надана адвокатом Саймойленком П. М. До клопотання позивач додав договір про надання правової допомоги №30/01/19 від 30 січня 2019 року, додаткову угоду № 343 від 21.09.2021 року до договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30 січня 2019 року, акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 21.09.2021 року до договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30 січня 2019 року, платіжне доручення № Р24А911150077А22932 від 21.09.2021 року (підстава: оплата послуг за надання правової допомоги згідно договору №30/01/19 від 30 січня 2019 року про сплату ФОП [PERSON] адвокату Самойленку П. М. грошових коштів у розмірі 3 000 грн). Згідно акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 03 21.09.2021 року до договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30 січня 2019 року адвокатом Самойленком П. М. позивачу ФОП [PERSON] було надано правову допомогу у вигляді: аналізу судової практики та обговорення з клієнтом правової позиції у справі (тривалість виконання 2 робочі години) вартістю 500 грн; написання позовної заяви та підготовка документів для подання позову до суду (тривалість виконання 5 робочих годин) вартістю 1 000 грн., супровід та контроль судової справи 1500грн. Загальна вартість наданої адвокатом позивачу професійної правничої допомоги становить 3 000 грн. Враховуючи наведене, а також відсутність заперечень відповідача щодо розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що реально понесені витрати позивача на правничу допомогу адвоката у розмірі 3 000 грн підлягають стягненню на його користь з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved