Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

У червні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , в якому з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог просить: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 97000,00 доларів США, що станом на 01.03.2021 за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України, становить суму еквівалентну 2710723,20 грн., а також судові витрати. Позов обґрунтований тим, що 30.08.2019 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено Договір позики грошових коштів з вимогою повернення №б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав у позику від позивача грошові кошти у розмірі 30000,00 доларів США, що еквівалентно 756969,00 грн. за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України станом на 30.08.2019. Відповідно до п. 4 Договору позики сторони погодили, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти в сумі 30000,00 доларів США готівкою частками або однією сумою до 08.11.2019. Крім того, пунктами 5.1., 5.2. Договору позики встановлено, що у випадку прострочення повернення суми позики (визначеної у п.1 цього Договору) до 08.11.2019, за кожний прострочений календарний тиждень до позичальника застосовується неустойка у вигляді штрафу у розмірі 1000,00 доларів США за один календарний тиждень прострочення; не повернення суми позики у повному розмірі є підставою для застосування до позичальника штрафу у розмірі 1000,00 доларів США за кожний календарний тиждень прострочення повернення позики по Договору до моменту повного погашення заборгованості позичальника перед позикодавцем. У зв`язку з тим, що відповідач не виконує свої зобов`язання за договором позики, позивач 31.03.2020 та 08.05.2020 надіслав на його адресу листи-вимоги про повернення грошових коштів, проте відповідач ухиляється від отримання вказаних листів- вимог, грошові кошти так і не повернув позивачу. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.06.2020 відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання. У відповідності до ст. ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву. Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 26.05.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з?явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, на адресу суду від його представника адвоката Зінченко М.М. надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі позивача, у якій представник позивача просив позов задовольнити у повному обсязі та зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з?явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, свого представника до суду не направив, заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшло. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відзиву на позовну заяву, неявкою відповідача в судове засідання без повідомлення причин та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Судом встановлено, що 30.08.2019 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено Договір позики грошових коштів з вимогою повернення №б/н, відповідно до умов п. 1. якого відповідач отримав у позику від позивача грошові кошти у розмірі 30000,00 доларів США, що еквівалентно 756969,00 грн. за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України станом на 30.08.2019 (далі -Договір позики). Відповідно до п. 4 Договору позики сторони погодили, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти в сумі 30000,00 доларів США готівкою частками або однією сумою до 08.11.2019. Факт повернення грошових коштів по цьому Договору повинен бути підтверджений заявою у простій письмовій формі позикодавця про повернення йому коштів. У п. 6. Договору позики зазначено, що позичальник свідчить, що гроші за цим Договором позики одержав від позикодавця повністю. Факт отримання відповідачем грошових коштів у позику від позивача також підтверджується письмовою заявою відповідача [PERSON] . При цьому, в матеріалах цивільної справи відсутні докази про виконання боржником взятого на себе грошового зобов`язання, і відповідачем вказані обставини у встановлено порядку не спростовано, а тому слід прийти до переконання, що на даний час відповідач взяті на себе зобов`язання за умовами договору позики не виконав, позику за цим договором не повернув, а тому позивач вправі відновити своє порушене майнове право шляхом стягнення заборгованості за цим договором. У той же час суд звертає увагу на ту обставину, що предметом договору позики є грошові кошти виражені у іноземній валюті. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ст. 524 ЦК України). Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2016 у справі № 373/2054/16-ц зазначила, що у чинному законодавстві відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. А тому прийшла до висновку, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. За таких обставин, оскільки сторонами договору позики було визначено обов`язок позичальника повернути суму позики у іноземній валюті, тобто в тій самій, в якій ним було отримано позику, і чинне законодавство України не містить заборони щодо укладення, виконання таких правочинів, тому слід стягнути з відповідача на користь позивача суму позики у іноземній валюті, а саме в розмірі 30000,00 доларів США, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України, станом на момент ухвалення рішення 21.09.2022 становить суму еквівалентну 1097058,00 грн. Разом з тим, пунктом 5.1. Договору позики сторони погодили, що у випадку прострочення повернення суми позики (визначеної у п.1 цього Договору) до 08.11.2019, за кожний прострочений календарний тиждень до позичальника застосовується неустойка у вигляді штрафу у розмірі 1000,00 доларів США за один календарний тиждень прострочення. Не повернення суми позики у повному розмірі є підставою для застосування до позичальника штрафу у розмірі 1000,00 доларів США за кожний календарний тиждень прострочення повернення позики по Договору до моменту повного погашення заборгованості позичальника перед позикодавцем (п. 5.2. Договору позики). Відповідно ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Враховуючи наведене вище, штраф не може нараховуватись за кожний календарний тиждень прострочення та встановлення розміру штрафу у твердій грошовій сумі законом не передбачено і суперечить змістові цього поняття. Таким чином, вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача штрафу у розмірі 67000,00 доларів США відповідно п. 5.1. та п. 5.2. Договору позики грошових коштів з вимогою повернення від 30.08.2019 №б/н задоволенню не підлягають. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 4700,00 грн., суд приходить до наступного. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Частиною 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Водночас, відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Крім того відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається із матеріалів справи, 01.12.2019 між позивачем та адвокатом Зінченко Максимом Миколайовичем укладено Договір про надання правової допомоги №0013. Проте, позивачем всупереч вимогам ч. 3 ст. 137 ЦПК України не надано суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Зінченко М.М., та доказів оплати позивачем таких послуг, у зв`язку з чим не можливо визначити реальний розмір витрат на правничу допомогу з метою їх розподілу. Відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Таким чином, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення судових витрат по сплаті витрат на професійну правничу допомогу адвоката задоволенню не підлягає. У порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 10510,00 грн.

Outcome: partial