Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-14 00:00:00

Позивачка звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом і просить визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим прміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] згідно Свідоцтва про право власності на квартиру від 12 листопада 2002 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації. За вищевказаною адресою зареєстровано чотири особи - [PERSON] , [PERSON] , [INFO] та її сини [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідач є рідним братом позивача. На прохання відповідача у 2019 році позивач зареєструвала його у власній квартирі. Проте, відповідач у спірній квартирі не проживає, квартирою не цікавиться, комунальні витрати та інші витрати на утримання квартири не сплачує, має постійне місце проживання в Росії за адресою: [ADDRESS] , до України не приїжджає. Жодних інших домовленостей про порядок користування квартирою між ними не має. Той факт, що відповідач не проживає більше року в квартирі підтверджується актом обстеження кварири від 25.05.2022 року, який підписали сусіди позивача, підпис яких засвідчено Головою ОСББ "Арсеналець-21". Крім того позивач отримала відповідь ОСББ "Арсеналець-21" №7 від 26.05.2022 року на адвокатський запит АО "Юридична консультація Деснянського району міста Києва" в якому зазначається, що [PERSON] до Правління ОСББ "Арсеналець-21" з заявами про перешкоджання проживання або створення неможливості проживання за адресою: [ADDRESS] з 01.06.2019 року по теперішній час не звертався. Ухвалою судді від 07 червня 2022 року в справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу 15 - денний строк на подання відзиву на позовну заяву з дня вручення ухвали про відкриття провадження. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просили їх задовільнити в повному обсязі. Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подала. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також з метою дотримання розумних строків її розгляду суд вважає за можливе справу розглянути в порядку спрощеного позовного провадження за відсутності заперечень проти такого розгляду справи з боку сторін, що відповідає вимогам ст.279 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних (стаття 13 ЦПК України) вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд дійшов такого висновку. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що позивачці на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.01.2004, виданого державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної контори, зареєстрованого за № 1869. Також на підставі Державного Акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 018553 [PERSON] належить земельна ділянка розташована на [ADDRESS] . 09.06.2006 син позивачки [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] . Ще до моменту укладення шлюбу, а саме 04.02.2006 позивачка на прохання сина зареєструвала майбутню невістку (відповідачку) в належному їй на праві власності житловому будинку в [ADDRESS] , оскільки відповідачці необхідно була реєстрація в м. Києві для працевлаштування. Однак, сімейні відносини у сина позивачки та [PERSON] не склались, та рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.04.2020 по справі № 754/15563/19 шлюб між ними було розірвано. Відповідачка з серпня 2020 року фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] , її особисті речі відсутні, однак добровільно знятись з реєстрації відмовляється. У зв`язку з цим, позивачка 19.08.2021 звернулась з заявою до Деснянського УП ГУНП у м. Києві. За результатами розгляду її заяви Деснянським УП ГУНП в м. Києві 02.09.2021 складено довідку в якій зазначено, що в ході перевірки в бесіді з мешканцями сусідніх будинків було встановлено, що [PERSON] (відповідачка) не проживає за адресою заявниці, місце проживання [PERSON] - не відомо. Також факт не проживання відповідачки в будинку [ADDRESS] зафіксований сусідами позивачки: [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] , ( [ADDRESS] ), про що ними 10.09.2021 складений акт. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частинами першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірну квартиру позивачкою набуто правомірно, її право власності оформлено та зареєстровано у встановленому законом порядку, ніким не оспорене. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Відповідно до законодавства, таке право виникає у власника житла, членів його сім`ї, орендаря житла, членів його сім`ї. З точки зору ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Якщо особа, яка не є членом сім`ї власника, не погоджується на добровільне зняття з реєстрації місця проживання, власник житлового приміщення може звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації та документами, які підтверджують, що саме він є власником житлового приміщення. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16). Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16). Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, справа № 734/387/15-ц, зауважив, що право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку ; право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України . Аналогічна правова позиція вбачається у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року по справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року по справі №523/12186/13-ц, від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц, від 15 травня 2017 року по справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року по справі № 6-13113цс16. За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 77-80 ЦПК України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивача не скористався, будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 76-81 ЦПК України про перешкоди в користуванні спірною квартирою відповідачем не надано і клопотань перед судом про їх витребування не заявлено, враховуючи, що відповідач не веде нарівні з позивачем як власником будинку спільне господарство, будь-якої участі в оплаті комунальних послуг та утриманні житла не приймає, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, а саме: щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, а саме квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню сплачена нею сума судового збору при зверненні до суду.

Outcome: approved