Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

У липні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріально округу Житомирської області Демецькою С. Л. 04 лютого 2019 року, після смерті [PERSON] . В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що є одним із спадкоємців після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Іншими спадкоємцями першої черги щодо майна померлого батька є також його брат - [PERSON] та його матір [PERSON] . Вважає, що свідоцтво про право на спадщину видане відповідачу незаконно, оскільки процедура прийняття у спадщину майна померлого відбулась ніби-то без його участі як спадкоємця першої черги. Вказав, що заяву про відмову у прийнятті спадщини від його імені, яка міститься в матеріалах спадкової справи, він особисто не підписував, а підпис від його імені в даній заяві йому не належить. Відтак вимушений був звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 07 вересня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Представником відповідача - адвокатом Товянською І. О. подано відзив на позовну заяву (а.с. 39-42), де вважає позовну заяву необґрунтованою, не підтвердженою жодними доказами та такою, що не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Позивач зазначає, що звернувся до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину, але отримав відмову. Проте до позовної заяви не додано жодного доказу звернення із заявою про отримання свідоцтва, як то передбачено пунктом 206 Інструкції № 20/5 (яка діяла станом на 2004 рік), або пунктом 2.1 Порядку № 296/5 від 22.02.2012 (редакція з 2012 року). Також не додано доказів отримання відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дїї щодо отримання свідоцтва. Звертає увагу суду на те, що позивачем також не надано до суду належних та допустимих доказів, на які він посилається, а саме: не надано доказів того, що він не писав спірної заяви про відмову від прийняття спадщини. Крім того, останнім також не доведено факту наявності тяжкої обставини що примусило його відмовитися від прийняття спадщини, а також вкрай невигідних їх умов, або інших обставин за наявності яких, відмова від спадщини підлягає визнанню недійсною на підставі статті 233 ЦК України. Також вказала, що позивачем в позовній заяві зазначається, що протягом 2004-2005 років після смерті батька він перебував за кордоном, на роботі, проте доказів перетину кордону (візи, доказів роботи за кордоном) він не надає. У судовое засідання, призначене на 12.09.2022 року, позивач та його представник не з`явились. Позивач перебуває за кордоном; причини неявки його представника суду не відомі; про дату та час судового засідання адвокат Кушніренко А. В. повідомлявся належним чином. У судових засіданнях, які відбулись раніше, представник позивача - адвокат Кушніренко А. В. підтримав заявлені позовні вимоги. Наголосив, що про успадкування частини будинку матір`ю і, відповідно, набуття останньою права власності на спадкове майно, його довірителю стало відомо нещодавно; вказана процедура відбувалась бе його участі, оскільки саме у той час він перебував за межами України. Повідомив, що процедурою успадкування займалась матір позивача; відтак позивач вважав, що відбуватись має все згідно законодавства, оскільки усно було узгоджено між всіма спадкоємцями питання розподілу спадкового майна, де частка такого майна мала бути однакова для всіх спадкоємців. Наголосив, що заяву про відмову від спадщини від 24 січня 2005 року його довіритель особисто не підписував; підпис, який міститься на вказаному документі, йому не належить, і у нотаріуса в той день він не був. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Товянська І. О. у судовому засіданні проти позову заперечили, з підстав, викладених у відзиві. Відповідач вказала, що вона з синами 25 січня 2005 року прибули до нотаріуса Силіной, де останньою було подано заяву про вступ у спадщину після померлого чоловіка від свого імені, а синами - [PERSON] і [PERSON] були підписані власноручно та подані нотаріусу заяви про відмову у прийнятті спадщини після померлого батька. Не заперечувала, що між нею та синами була усна домовленість щодо набуття нею, як дружиною, в порядку спадкування всього майна померлого; відтак саме тому і були подані нотаріусу синами заяви про відмову від спадщини. Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріальногот округу С. Демецькою подано заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 32). Заслухавши відповідача, представників сторін, беручи до уваги покази свідка, дослідивши надані докази, суд уважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на таке. Позивач є сином відповідача [PERSON] та [PERSON] (а.с 11). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу відповідач [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі (а.с. 54). [INFO] помер [PERSON] , про що 28 червня 2004 року складений відповідний актовий запис за № 29. Факт смерті пітверджується свідоцтвом про смерть, виданим 28 червня 2004 року Виконкомом Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області (а.с 10). Після смерті [PERSON] на підставі ст. 1220 ЦК України, відкрилася спадщина, часом відкриття якої є день його смерті. На підставі поданої 24 січня 2005 року [PERSON] заяви про прийняття спадщини після смерті його чоловіка 26 червня 2004 року, державним нотаріусом Третьої житомирської державної нотаріальної контори Силіною С.Л. 24.01.2005 року була заведена спадкова справа № 31 та внесені відомості про реєстрацію спадкової справи до Спадкового реєстру, що підтверджується даними, які містяться у Витягах про реєстрацію в Спадковому реєстрі та документами, що містяться у спадковій справі (а.с. 50-80). Як вбачається зі спадкової справи №31/2005 до майна померлого [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після його смерті [INFO] звернулися: відповідач [PERSON] (а.с. 53), позивач [PERSON] , який відмовився від прийняття спадщини за законом після померлого батька на користь дружини померлого (а.с. 55) та [PERSON] , який відмовився від прийняття спадщини за законом після померлого батька на користь дружини померлого (а.с. 55 звор. стор.). 04 лютого 2019 року приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С. Л., після смерті [PERSON] , видане спадкоємцю [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстровано в реєстрі №1352, спадкова справа №31, на 1/2 частки житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 78). Як вбачається з копії довідки Виконавчого комітету Глибочицької сільської ради від 20.05.2021 року (а.с. 12), [PERSON] , який помер [INFO] , на день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним на день його смерті та протягом 6 місяців з дня його смерті проживали/ були зареєтсровані: [PERSON] , дружина, та [PERSON] , син. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 13-14) вбачається, що право власності на 1/2 частку вказаного вище житлового будинку належить відповідачу [PERSON] на підставі виданого 04.02.2019 року свідоцтва про право на спадщину, за законом, серії та номер: 1352; видавник: приватний нотаріус Демецька С. Л. Допитаний в якості свідка [PERSON] , який є рідним братом позивача та сином відповідача, суду повідомив, що у той день, 24.01.2005 року, він з позивачем та відповідачем прибули до нотаріуса з метою оформлення спадщини. За усною домовленістю між братами він мав вступити у спадщину після померлого діда, а брат мав би вступити у спадщину після матері. Відтак, після смерті батька вони з позивачем домовились відмовитись від своєї частини спадкового майна на користь матері. Згодом спірне спадкове майно мало б перейти до брата в порядку спадкування після смерті мами. Вказав, що позивач особисто підписував у нотаріуса заяву про відмову від спадщини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з частиною першою статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України). Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, згідно з якою свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України як підставу визнання свідоцтва недійсним прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; немає юридичних фактів, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у разі, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, тощо. Отже, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, які в установленому законом порядку прийняли спадщину, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними. Відповідно до статті 1273 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку для прийняття спадщини. Така заява подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Частина п`ята статті 1273 ЦК України визначає, що відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Цивільне законодавство також надає можливість спадкоємцю змінити своє рішення щодо відмови від прийняття спадщини. Так, частиною шостою статті 1273 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Відповідно до пункту 3.14 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Відповідно до частини п`ятої статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Це відповідно: вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; вчинення правочину під впливом помилки; вчинення правочину під впливом обману; вчинення правочину під впливом насильства; вчинення правочину під впливом тяжкої обставини. Верховний Суд у справі 404/5790/16-ц зазначив про те, що зміна думки щодо відмови від спадщини, на користь якої здійснена така відмова, не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною. Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше. ВС у своїй Постанові від 31.07.2019 звернув увагу на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою за наявності одночасно двох умов: під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин). Особа, яка оскаржує правочин, має довести наявність обставин, за наявності яких відмова від спадщини підлягає визнанню недійсною на підставі статті 233 ЦК України . Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Частинами 1 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. При цьому, виходячи з положень ст. 16 Цивільного процесуального кодексу України особа звертається до суду за захистом свого порушеного права. Відповідно до вимог ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтями 77, 78, 79, 80 Цивільного процесуального кодексу України визначено, які докази є належними, допустимими, достовірними та достатніми. Статтею 78 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може гуртуватися на припущеннях. З аналізу вказаних норм слідує, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Суд сприяв стороні позивача у витребуванні необхідних, на думку останнього, доказів, та призначення експертизи, висновок якої міг підтвердити або спростувати доводи, якими обґрунтовуються позовні вимоги (а. с. 146), в тому числі і шляхом роз`яснення вимог ст. 12 ЦПК України - наслідків невчинення певних процесуальних дій. Крім того, в ухвалі від 05.01.2022 року (а.с. 97-98) судом було надано роз`яснення щодо подання певних доказів з метою проведення експертизи. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Отже, в розумінні ст. 76-81 ЦПК України позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження обставин, що зазначені в позові. Не здобуто таких доказів і під час судового розгляду справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ураховуючи викладене, суд уважає, що позивач не довів, що його право порушене; не надав належних доказів того, що підпис у заяві про відмову від спадщини від його імені виконаний не ним особисто, як і не надав доказів знаходження поза межами України у певний період. Відтак, його вимоги про визнання недійсним спірного свідоцтва про право на спадщину задоволенню не підлягають. Оскільки позовні вимоги судом не задоволено, судовий збір за правилами частин 1 та 2 ст. 141 ЦПК України покладається на позивача.

Outcome: dismissed