Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку належних йому виплат при звільненні у сумі 117 481,32 грн за період з 27.02.2021 по 08.11.2021 року та судові витрати. Заявлені позовні вимоги обгрунтовує тим, що з 23.01.2007 року працював у Державному підприємстві Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» (ДП МОУ «ЛЗЗК») на посаді інспектора з охорони праці та 26.02.2021 року звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, проте відповідач не провів з ним повний розрахунок у день звільнення, зокрема, не виплатив заборгованість по заробітній платі за період з листопада 2020 року по лютий 2021 року. Вказує, що у результаті невчасного розрахунку при звільненні у нього виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.02.2021 року по 08.11.2021 грн, виходячи із розрахунку, що його середньоденна заробітна плата становить 675,18 грн. У зв`язку з наведеним, просить позов задоволити. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 15.11.2021 року позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 24.11.2021 року представником позивача - адвокатом Пащуком А. І. на виконання вимог ухвали суду від 15.11.2021 року про залишення позову без руху подано письмову заяву про усунення недоліків. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 29.11.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 21.01.2022 року представником відповідача - адвокатом Сороковим П. М. до суду подано відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги заперечив та у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі покликаючись на те, що спір щодо виплати заборгованості по заробітній платі позивача вирішено шляхом звернення до суду у формі наказного провадження, зокрема 29.06.2021 Залізничним районним судом м. Львова у справі № 462/4441/21 винесено судовий наказ, яким з Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» на користь [PERSON] стягнуто 68 298,62 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та 227 грн. судового збору, у зв`язку із чим позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку. Крім того, відповідач вважає, що звернення позивача із вимогою про стягнення середнього заробітку у заявленому ним розмірі зі спливом тривалого часу є способом збагачення, оскільки заявлена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку є неспівмірною та несправедливою у порівнянні із розміром несвоєчасно сплаченої заробітної плати. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 09.03.2022 року розгляд справи вирішено продовжувати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11.04.2022 року задоволено клопотання представника позивача - адвоката Пащука Артема Ігоровича та позивача [PERSON] та витребувано з Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» інформацію (довідки) про розмір заборгованості по заробітній платі [PERSON] та інформацію щодо того, коли буде проведений повністю розрахунок заборгованості перед [PERSON] . В судове засідання 06.09.2022 року сторони повторно не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, при цьому позивачем та представником позивача подано до суду письмові заяви про проведення розгляду справи за їх відсутності, відповідачем про причини своєї неявки не повідомлено, судом неодноразово відкладались судові засідання та вживались заходи для належного повідомлення про дату, час та місце судового розгляду справи, зокрема і шляхом поміщення оголошення про виклик на офіційному сайті «Судова влада України», крім того сторона відповідача скористалась наданим правом подання відзиву на позовну заяву, відтак суд не вбачає підстав для подальшого відкладення розгляду справи. За наведеного, беручи до уваги норми ч. 3 ст. 211 та ч. 1 статті 223 ЦПК України, згідно яких учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, якщо таке клопотання заявили усі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів та неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, суд прийшов до висновку про можливість проведення розгляду справи за відсутності сторін. Згідно ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, оглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши письмові докази по справі та оцінивши їх у сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У відповідності до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що [PERSON] з 23.01.2007 року перебував у трудових відносинах з Державним підприємством Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» та наказом № 21 від 25.02.2021 року звільнений з посади старшого інженера з охорони праці за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КУпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В ході судового розгляду справи позивач ствердив, що при звільненні заборгованість по заробітній платі за період з листопада 2020 по лютий 2021 року у розмірі 68 298,62 грн, що підтверджується навними в матеріалах справи копіями довідок про нарахування заробітної плати, станом на час розгляду судом даної справи відповідачем йому не виплачена. Відповідач у поданому ним відзиві на позовну заяву, вказує на вирішення спору щодо виплати заробітної плати позивачу шляхом звернення останнього до суду із заявою про видачу судового наказу, яку 29.06.2021 року було задоволено та Залізничним районним судом м. Львова видано судовий наказ у справі № 462/4441/21 про стягнення із Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» на користь позивача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 68 298,62 грн. Разом з тим, доказів на спростування викладених позивачем обставин щодо наявності у відповідача перед ним заборгованості по заробітній платі стороною відповідача не спростовано, в свою чергу, як вбачається із відомостей автоматизованої системи документообігу Залізничного районного суду м. Львова «Д-3» судовий наказ від 29.06.2021 року у справі № № 462/4441/21, на який посилається представник відповідача, ухвалою суду від 21.01.2022 року за заявою Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» скасовано, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту проведення відповідачем повного розрахунку із позивачем станом на дату ухвалення судового рішення суду не представлено. Ухвала суду від 11.04.2022 року про витребування доказів, а саме інформації щодо розміру заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] та відоместей щодо проведення розрахунку з останнім залишена відповідачем без виконання, заявлена позивачем сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 68 298,62 грн відповідачем не оспорена. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Як вбачається із роз`яснень, даних в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого вказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати /компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо/. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно розрахунку позивача, проведеного за період з 27.02.2021 року по 08.11.2021 року, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 117 481,32 грн (675,18 грн середньоденна заробітна плата х 174 робочих дні за весь час затримки розрахунку). Відтак, оскільки із позивачем не проведено повного розрахунку при звільненні, він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд критично оцінює пояснення представника відповідача з пропуску позивачем строку звернення до суду із вказаною вимогою виходячи із наступного. Згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу або з дня видачі трудової книжки. Стаття 234 КЗпП передбачає, що у разі пропуску з поважних причин установлених строків суд може поновити ці строки. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України роз`яснив, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У цьому рішенні Конституційний Суд України також зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду №61-590св17 від 16.01.2018р. Судом також ураховується, що пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудового спору" роз`яснено, що встановлені ст. 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Отже, для встановлення початку перебігу тримісячного строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В даному випадку відповідачем фактичний розрахунок з позивачем не проведений, а тому підстав для застосування строку, визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України, у суду немає. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищенаведене, із врахуванням висновків Великої палати Верховного суду, викладених в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, враховуючи також принцип розумності, справедливості та пропорційності у співвідношенні із розміром заборгованості належної позивачу заробітної плати у розмірі 68 298,62 грн, а також те, що Державне підприємство Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» є державним підприємством військово-оборонної галузі, проте це не виключає відповідальність відповідача за своєчасну виплату заробітку, суд вважає доцільним стягнути розмір середнього заробітку у сумі 60000 грн, без урахування податків та обов?язкових платежів середнього заробітку за час затримки розрахунку, що буде достатньою компенсацію майнових втрат, які поніс позивач через несвоєчасний розрахунок при звільнені, співмірним із розміром заборгованості, та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, із відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір за вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 599,99 грн.

Outcome: dismissed