Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-11 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь безпідставно одержаних грошей у сумі 47600 грн., процентів у сумі 3126,68 грн., інфляційних збитків у сумі 2784,08 грн. та 3% річних у сумі 1114,53 грн., всього 54625,29 грн., а також про покладення на відповідача судових витрат у сумі 1488,60 грн. Позов мотивує тим, що нею була досягнута попередня усна домовленість зі [PERSON] про те, що останній виконає для неї роботи по виготовленню та встановленню меблів у вітальню. Вказує, що перед виконанням робіт відповідач попросив попередньо оплатити йому вартість робіт у сумі 47 600 грн. Позивачем було перераховано на картковий рахунок відповідача вказану суму, в тому числі: на підставі квитанції від 28 квітня 2021 року № РА24А1157745574С6743 - 29 750 грн.; на підставі квитанції від 10 червня 2021 року № 932Е-0М39-М0Е4-М742 - 17 850 грн. Однак після отримання коштів відповідач від підписання письмового договору відмовився, роботи по виготовленню та встановленню меблів не виконав. На неодноразові вимоги повернути перераховані йому кошти належним чином не відреагував, кошти не повернув. Позивач вказує, що факт досягнення домовленості, отримання відповідачем коштів та невиконання ним робіт підтверджується роздруківками листування між сторонами у месенджері Viber. Зазначає, що сума процентів, нарахованих відповідно до ст. 536 ЦК України станом на 22 лютого 2022 року становить 3126,68 грн., а сума інфляційних збитків, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України станом на вказану дату становить 2784,08 грн. Зазначає, що інфляційні збитки розраховані згідно з Рекомендаціями відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ (лист Верховного суду України від 3 квітня 1997 року № 62-97р). Також вказує, що сума трьох процентів річних, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України станом на 22 лютого 2022 року становить 1114,53 грн. Відтак як на правову підставу своїх вимог посилається на положення ст.ст. 536, 625, 1212, 1214 ЦК України, правову позицію Верховного суду України, викладену у постанові від 7 вересня 2016 року у справі № 6-1412ЦСІ61, а також правову позицію Вищого господарського суду України, викладену у постанові від 18 липня 2017 року у справі № 910/21211/162, та просить позов задовольнити. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 9 березня 2022 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких визначено суддю Стрепка Н.Л. Окрім того разом з позовом 9 березня 2022 року на адресу суду надійшла заява позивача про забезпечення позову у даній справі, відповідно до якої просила накласти арешт на рухоме майно, що належить відповідачу, а саме: автомобіль «HYUNDAI TUCSON», 2019 р.в., дата реєстрації - 25 вересня 2019 року; автомобіль «MERCEDES-BENZ SPRINTER 311 CDI», 2003 р.в., дата реєстрації - 16 лютого 2022 року. Ухвалою суду від 10 березня 2022 року заяву [PERSON] про забезпечення позову повернуто заявнику у зв`язку з невідповідністю такої вимогам п. 6 ч. 1 ст. 151 ЦПК України, а саме відсутністю пропозиції щодо зустрічного забезпечення. Ухвалою суду від 14 квітня 2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено у такій судове засідання з повідомленням (викликом) осіб на 27 травня 2022 року. 11 травня 2022 року до суду надійшло клопотання позивача [PERSON] про участь у судовому засіданні 27 травня 2022 року в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів, однак у такому розгляд справи було відкладено на 23 червня 2022 року у зв`язку з неявкою відповідача. 9 червня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача [PERSON] , згідно з яким просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити повністю. Вказує, що 27 квітня 2021 року між ним, [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір по виготовленню меблів: шафи, столу та перегородки згідно сформованого замовлення. Сторонами погоджено, що загальна вартість робіт щодо виготовлення меблів становить 59500 грн., а також визначено порядок розрахунків, а саме здійснення передоплати (авансування) у розмірі 50 % у сумі 29750 грн., наступний аванс у розмірі 30 % від ціни договору, що становить 17850 грн., та залишок по факту виконання робіт - 11900 грн. Вказує, що на виконання умов укладеного договору його працівниками [PERSON] та [PERSON] було забезпечено виїзд на об`єкт позивача - квартиру [ADDRESS] і проведено відповідні заміри. Позивачем на виконання умов договору здійснено передоплату на його картковий рахунок у розмірі 29750 грн. - 28 квітня 2021 року та 17850 грн. - 10 червня 2021 року. Вказує, що у зв`язку з отримання авансу та проведенням усіх необхідних замірів він приступив до виконання договору, однак з незалежних від нього обставин станом на даний час не зміг завершити у повному обсязі виготовлення меблів згідно замовлення позивача. Зазначає, що позивач не зверталась до нього з вимогами про розірвання договору, лише у Viber-переписці вперше 25 жовтня 2021 року висловила прохання про повернення внесеного авансу. Вказує, що не отримував від позивача будь-яких письмових повідомлень про відмову від договору, його розірвання чи повернення коштів, відтак вважає, що у нього станом на день пред`явлення позову до суду не виникло обов`язку щодо повернення коштів, які оплачені на підставі укладеного сторонами договору. Зазначає, що позивач як на підставу своїх вимог покликається на положення ст. 1212 ЦК України, однак відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (касаційне провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (касаційне провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (касаційне провадження № 61-1133св18), майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підставу якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зважаючи на викладене вважає, що за наявності укладеного між сторонами договору (шляхом вчинення конклюдентних дій, здійснення Viber-переписки, дійсність якої визнається обома сторонами, виконанням замірів майбутніх меблів, формуванням замовлення на виготовлення меблів) у позивача відсутні правові підстави для стягнення з відповідача попередньо внесеного авансу. При цьому зазначає, що сторонами не було погоджено строки виготовлення меблів, а лише строки здійснення оплати авансу. Вказує, що позивач мала можливість звернутись до відповідача з вимогою в порядку ст. 530 ЦК України щодо виконання своїх зобов`язань за договором, чого з її боку виконано не було. Звертає увагу на те, що відповідно до норм ЦК України зобов`язання виникають зокрема з договору та одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов за загальним правилом не допускається. При цьому зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Вказує, що спірні правовідносини у цій справі виникли з укладеного між сторонами договору на виготовлення меблів, а відтак між сторонами виникли правовідносини у сфері виконання підрядних робіт на підставі укладеного ними договору. Відтак вважає, що у даному випадку правовідносини між сторонами регулюються положеннями ЦК України щодо договору підряду, зокрема ст. 849 даного Кодексу щодо прав замовника та визначених у такій підстав для відмови замовника від договору підряду. Вказує, що позивач не скористався своїм правом на відмову від договору, а тому договір на даний час є чинним та підлягає виконанню сторонами, зазначаючи, що аналогічну правову позицію підтримує Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16 березня 2020 року у справі № 910/2051/19. Також зазначає, що з метою захисту інтересів відповідача та надання йому правової допомоги ним було укладено договір про надання правової допомоги з АО «СЕНАТОР» та зважаючи на викладене він очікує понести витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовна загальна сума яких становить 7500 грн. 15 червня 2022 року до суду через систему «Електронний суд» надійшло клопотання позивача [PERSON] про участь у судовому засіданні, призначеному на 23 червня 2022 року в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів, яке в подальшому було задоволено судом та забезпечено позивач можливість брати участь у розгляді справи за допомогою системи «Easycon». 22 червня 2022 року на адресу суду через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив позивача [PERSON] . Звертає увагу на те, що у відзиві на позовну заяву відповідач повністю підтвердив факт отримання ним на особисті карткові рахунки грошових коштів у сумі 47 600 грн., а також те що до цього часу він ніяких меблів не виготовив та кошти не повернув. Не погоджується з зазначеними у відзиві твердженнями відповідача про те, що він вважає договір на виготовлення меблів укладеним та що він не зміг виконати такий по «незалежним від нього обставинам», оскільки відповідно до норм ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію» договір на виготовлення меблів, вартість яких становить 59 500,00 грн., що перевищує розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян більше ніж у 20 разів, мав бути укладений між позивачем та відповідачем у письмовій формі. При цьому сторони мали досягти всіх істотних умов, в т.ч. і щодо строків виконання роботи та підписати такий договір належним чином. Але між позивачем та відповідачем жодних договорів не укладалося та не підписувалося (ані власноручно, ані за допомогою електронного підпису). Вказує, що відповідачем як додаток до відзиву на позовну заяву наданий витяг із листування у месенджері Viber, яке стосувалося виключно узгодження дати проведення замірів приміщення та яке не може вважатися укладеним договором або свідчити про факт укладення такого договору. Зазначає, що проведення замірів приміщення перед укладенням договору на виготовлення меблів є поширеною практикою для осіб, які займаються подібною діяльністю, та жодним чином не свідчить про факт укладення з такими особами договору. Зазвичай особи, які займаються подібною діяльністю, тільки після замірів приміщення формують свої фінальні пропозиції щодо вартості робіт, а замовники вирішують прийняти або відхилити такі пропозиції. Щодо зазначення відповідачем у відзиві того, що заміри приміщення робили «його працівники» [PERSON] та [PERSON] , яких він попросив викликати як свідків вказує, що зазначені особи не можуть бути найманими працівниками відповідача, оскільки останній просив, щоб кошти йому були перераховані на особисті карткові рахунки фізичної особи, а не на рахунок фізичної особи-підприємця чи на рахунок юридичної особи, від імені якої він може укладати договори. Також звертає увагу на те, що у копіях квитанцій, які надавалися суду як додаток до позовної заяви у графі «Призначення платежу» позивачем було зазначено «Переказ особистих коштів», а не оплата (або передплата) по договору підряду, що на думку позивача також свідчить про неукладення між нею та відповідачем договору на виготовлення меблів. В судовому засіданні 23 червня 2022 року у розгляді справи було оголошено перерву до 14 липня 2022 року. Водночас судове засідання 14 липня 2022 року не розпочалось вчасно у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги та в подальшому у такому розгляд справи було відкладено, оскільки після відбою повітряної тривоги відповідач в приміщення суду не повернувся. 25 липня 2022 року до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява позивача [PERSON] про збільшення позовних вимог, сформована в системі 23 липня 2022 року, копію якої засобами поштового зв`язку позивачем скеровано відповідачу [PERSON] . Згідно з поданою заявою просить стягнути з відповідача на її користь безпідставно одержані гроші у сумі 47 600,00 грн., проценти у сумі 6 941,21 грн., інфляційні збитки у сумі 10 797,08 грн. та 3% річних у сумі 1 807,01 грн., всього 67 145,30 грн., а також покласти на відповідача судові витрати у сумі 992,40 грн. Подану заяву мотивує тим, що первісно сума процентів, інфляційних збитків та 3% річних були розраховані нею на день складання позовної заяви 22 лютого 2022 року, однак за час розгляду справи судом в Україні значно знецінилась грошова одиниця (гривня), була збільшена облікова ставка НБУ, оприлюднені нові індекси інфляції, а тому нею були перераховані вказані суми станом на день призначеного судового засідання - 18 серпня 2022 року. Водночас наступне судове засідання 18 серпня 2022 року не відбулось у зв`язку з перебуванням головуючого судді Стрепка Н.Л. у відпустці та відтак розгляд справи призначено в судовому засіданні на 29 серпня 2022 року. В судовому засіданні на 29 серпня 2022 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з першою неявкою у таке належним чином повідомленого відповідача [PERSON] . Протокольною ухвалою судового засідання 12 вересня 2022 року судом прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог від 23 липня 2022 року. Позивач [PERSON] в судовому засіданні 12 вересня 2022 року вимоги позову підтримала в редакції заяви про збільшення розміру позовних вимог, пояснення надала аналогічні викладеним в позовній заяві, відповіді на відзив та заяві про збільшення позовних вимог, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, в таке 12 вересня 2022 року повторно не з`явився, про причини неявки не повідомив, явку представника не забезпечив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав. За таких обставин, відповідно до положень ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності відповідача та ухвалити рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так пунктами 3, 4, 8 ст. 2 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, а також відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Судовим розглядом встановлено, що позивачем [PERSON] було перераховано на картковий рахунок відповідача [PERSON] грошові кошти на загальну суму 47 600 грн, в тому числі 28 квітня 2021 року 29 750 грн. на підставі квитанції №РА24А1157745574С6743 (а.с.5) та 10 червня 2021 року 17 850 грн. на підставі квитанції №932Е-0М39-М0Е4-М742 (а.с. 6). При цьому з долученого до позову витягу з листування сторін у месенджері «Viber», достовірність якої визнається відповідачем у відзиві, вбачається, що вказані кошти перераховувалися позивачем у якості завдатку для виготовлення меблів (а.с. 7-10), однак після неодноразових звертань позивача жодних дій щодо установлення таких відповідачем вчинено не було, у зв`язку з чим остання 25 жовтня 2021 року звернулась до відповідача [PERSON] з вимогою повернути внесений нею завдаток. У своїй позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача вказані кошти, як безпідставно отримані, зазначаючи, що відповідачем такі їй повернуто не було, а також у зв`язку з наведеним просить стягнути з відповідача проценти за користування даними коштами, інфляційні збитки та 3% річних. Відповідач у відзиві визнає, що кошти позивачу ним не повернуто. Так згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому ч. 2 вказаної статті Кодексу визначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Також ч. 3 такої визначено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Як зазначає Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 2 липня 2020 року у справі №906/456/19 предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) завдання шкоди у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зазначеної зміни майнового стану цих осіб. Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків належать, зокрема, договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 ЦК України. Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться. За частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Водночас сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідно встановити факт їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Так відповідач посилається на те, що між ним та позивачем 27 квітня 2021 року було укладено договір по виготовленню меблів та відтак між ними виникли правовідносини у сфері виконання підрядних робіт. Водночас суд не може погодитися з твердженнями відповідача виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одним із видів договорів є зокрема договір підряду, за яким, відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України, одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. При цьому згідно з ч.ч. 2, 3 даної статті Кодексу договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Для виконання окремих видів робіт, встановлених законом, підрядник (субпідрядник) зобов`язаний одержати спеціальний дозвіл. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. При цьому згідно з ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Також частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Зокрема згідно з п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. А відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. При цьому згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Також, як слушно зауважує позивач, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. При цьому, як вже зазначалось вище договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Вимоги до договору підряду визначені розділом 1 глава 61 ЦК України, зокрема згідно з ч. 1 ст. 843 даного Кодексу у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення, а відповідно до ч. 1 ст. 846 такого у договорі підряду встановлюються строки виконання роботи або її окремих етапів. Так відповідачем не надано суду договору підряду, укладеного з позивачем в письмовій формі. При цьому позивач заперечує укладення такого. Листування сторін в месенджері «Viber» не містить інформації щодо досягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору, зокрема загальної вартості роботи, строку виконання такої, та загалом будь-яких деталей її виконання, а відтак така не може свідчити про укладення сторонами договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. При цьому позивачем [PERSON] було сплачено відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 47 600 грн., що перевищує двадцять розмірів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а відтак такий правочин з врахуванням положень ст. 208 ЦК України обов`язково мав бути вчинений у письмовій формі. Також оцінюючи наданий відповідачем разом з відзивом документ, який він іменує «копією замовлення на виготовлення меблів» (а.с. 54) слід зауважити, що такий не містить повного іменування сторін та деталей робіт, що підлягають виконанню, строків виконання таких. З даного документу неможливо встановити, ким такий видано, оскільки він не містить реквізитів відповідної юридичної особи чи особи-підприємця, печатки, дати видання, тощо. При цьому «підрядником» у такому іменуються «[PERSON], [PERSON] , [PERSON] ». Також слід зауважити, що як встановлено судом з даних сервісу «Опендатабот» ([INFO]/) відповідач [PERSON] зареєстрований в Єдиному державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як фізична-особа підприємець, однак лише за кодом діяльності 74.10 «Спеціалізована діяльність із дизайну», а відтак в останнього відсутні правові підстави для здійснення підприємницької діяльності в сфері виготовлення меблів. З наданих позивачем копій квитанцій про перерахування відповідачу [PERSON] грошових коштів вбачається, що такі перераховувались йому як фізичній особі за призначенням «переказ особистих коштів». Відповідачем [PERSON] , хоч він і посилається на те, що у зв`язку з отриманням авансу та проведенням необхідних намірів він приступив до виконання договору однак не зміг завершити такий у повному обсязі з незалежних від нього обставин, не представлено суду жодного доказу, що свідчив б про реальне взяття ним на себе зобов`язання за таким договором та його виконання, зокрема закупівлі матеріалів для виготовлення меблів, часткового виготовлення меблів за замовленням, тощо. Натомість з листування сторін вбачається, що після отримання ним другого «авансового» платежу, сплаченого позивачем 10 червня 2021 року, останнім жодних дій, що свідчили б про виконання договору, вчинено не було. Відтак, з врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачем [PERSON] було набуто грошові кошти позивача [PERSON] безпідставно, а відтак у даному випадку слід застосовувати положення глави 83 ЦК України, що визначають наслідки набуття та збереження майна без достатньої правової підстави. Зокрема, як вже зазначалось раніше, частиною 1 ст. 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. А згідно з ч. 2 даної статті Кодексу у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Зокрема відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Так Верховний суд України у постанові від 7 вересня 2016 року у справі № 6-1412ЦСІ61 зазначив, що у випадку, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. З наданого позивачем разом з заявою про збільшення позовних вимог розрахунку (а.с. 88) вбачається, що станом на 18 серпня 2022 року розмір процентів за користування відповідачем [PERSON] грошовими коштами позивача в розмірі 29750 грн., отриманими 28 квітня 2022 року за обліковими ставками НБУ становить 4436,83 грн., а коштами в розмірі 17850 грн., отриманими 10 червня 2021 року - 2504,38 грн. Загалом сума процентів, нарахованих позивачем відповідно до ст. 536 ЦК України становить 6941,21 грн. Оскільки відповідачем не представлено альтернативного розрахунку або ж доказів невірності розрахунку позивача, судом приймається такий як належний. Окрім того відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Чинне законодавство не містить обмежень щодо одночасного стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК України й інфляційних збитків та трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК України. Зокрема відповідно до розрахунку, наданого позивачем разом з заявою про збільшення позовних вимог (а.с. 85), розмір інфляційних збитків у зв`язку з безпідставним отриманням відповідачем [PERSON] 28 квітня 2022 року грошових коштами позивача в розмірі 29750 грн. станом на 18 серпня 2022 року становить 6924,67 грн., а 10 червня 2021 року коштами в розмірі 17850 грн. - 3872,41 грн., загалом - 10797,08 грн. Розмір 3% річних за сумою в розмірі 29750 грн. від 28 квітня 2021 року станом на 18 серпня 2022 року становить 1168,81 грн., а за сумою в розмірі 17850 грн. від 10 червня 2021 року - 638,20 грн., загалом - 1807,01 грн. При цьому у справі, яка розглядається ніщо не свідчить про те, що проведені позивачем розрахунки заборгованості є невірними. З врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення в повному обсязі. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. При цьому у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути в рівних частках понесені судові витрати, а саме на оплату судового збору в розмірі 992,4 грн. за подання позовної заяви, сплата яких підтверджується наданою позивачем квитанцією (а.с. 4).

Outcome: approved