Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

[PERSON] в червні 2022 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Позовні вимоги мотивовані тим, що 09.02.2017 року сторони зареєстрували шлюб. Під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] , які проживають з матір`ю. Навесні 2021 року сторони припинили сімейні відносини і сумісне проживання, шлюб фактично розпався, і позивач нещодавно звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Позивач зазначає, що батько є молодою, фізично здоровою, працездатною особою. Останній на даний час відбуває покарання в місцях позбавлення волі, але може працювати та отримувати достатнього розміру доходи. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернулася до суду та просила стягувати з відповідача на її користь на утримання дитини аліменти на утримання дітей: в розмірі 1/3 всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду. А також просила стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 1000,00 грн. Позивач надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, так як відбуває покарання в Державній установі «Вінницька виправна колонія (№ 86)», про наступну дату судового засідання був повідомлений, що підтверджується розпискою. В зв`язку з цим суд, оскільки наявних у справі доказів достатньо для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що позивач не заперечує, відповідно до ст. 280 ЦПК України ухвалює заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 09.02.2017 року сторони зареєстрували шлюб, відповідний актовий запис № 15, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] від 09.02.2017 року. Від даного шлюбу у сторін є дві дочки: [PERSON] , [INFO] , відповідний актовий запис № 2206, що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 21.06.2017 року та [PERSON] , [INFO] , відповідний актовий запис № 1857, що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 07.06.2019 року. Позивач [PERSON] та діти проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради № 19308 від 13.05.2020 року, № 19654 від 10.05.2018 року, № 427543 від 25.07.2019 року. Відповідно до довідки Державної установи «Вінницька виправна колонія (№ 86)» відповідач [PERSON] , [INFO] дійсно відбуває покарання у даній установі. До установи прибув 22.03.2021 року із Вінницької УВП (№ 1). У частині третій статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» 17.05.2017 року № 2037-VIII внесено ряд змін та доповнень до Сімейного кодексу України, так зокрема внесено зміни в ч. 2ст. 182 СК України та згідно даних змін передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд, визначаючись щодо стягнення аліментів, враховує те, що відповідач здорова, працездатна особа та може надавати матеріальну допомогу, протилежних доказів він не надав, встановивши, що із матір`ю діти проживають більшість часу, а отже на [PERSON] покладено більше турбот щодо утримання дітей, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дітей, взаємний обов`язок батьків по їх утриманню, встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, суд вважає справедливим та обґрунтованим визначити аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно до повноліття старшої дитини, тобто суд приходить до висновку про задоволення позову. Судом враховані всі обставини, передбачені ст. 182 СК України. Аліменти в контексті ст. 191 СК України підлягають стягненню з дня звернення до суду, тобто з 06.06.2022 року. У відповідності до ч. 2 ст. 430 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 - 3 частини першої цієї статті. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення в дохід держави судовий збір в сумі 992,40 грн. та на користь позивача витрати пов`язанні з наданням правничої допомоги у розмірі 1000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved