Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до суду, відповідно до якого просить скасувати рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. КиївКорчинської Лілії Володимирівни про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 31148001 від 30.08.2016 року щодо державної реєстрації права спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (у розмірі частки кожного по 15/200) з одночасним припиненням права власності [PERSON] , [PERSON] у розмірі частки кожного по 15/200 на квартиру [ADDRESS] . Позивач мотивує свої вимоги тим, що на підставі рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. КиївКорчинської Л.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 серпня 2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені записи про реєстрацію права власності за відповідачами на квартиру [ADDRESS] , у розмірі частки кожного 15/200. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.11.2021 року по справі № 755/12044/19, що залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.06.2022 року, визнано незаконним та скасовано розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської РДА в м. Києві № 43-367 від 26.07.2016 року, скасовано свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 26.07.2016 року, видане Органом приватизації житла Дніпровської РДА в м. Києві згідно розпорядження № 43-367 від 26.07.2016 року. З метою поновлення порушених прав позивача останній вважає, що ефективним способом захисту порушених прав скасування рішення державного реєстратора щодо реєстрації прав з одночасним визнанням цим рішенням речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства, що прямо відповідає вимозі статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції Закону, чинного з 16.01.2020 року, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду. 02 серпня 2022 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про скасування рішення державного реєстратора.Залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] скористались процесуальним правом подачі відзиву, відповідно до якого проти позову заперечили в повному обсязі, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність, просили відмовити в позові за спливом строку позовної давності. (а.с. 62-68, 73-74) Третя особа Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ скористався правом подачі письмових пояснень на позовну заяву, відповідно до яких просить ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства. (а.с. 52-57) Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України,обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Судом встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 12.02.2020 року у справі № 755/8749/16-ц, яку залишено без змін постановою Верховного Суду від 22.09.2021 року, визнанонедійсним ордер №013528 серія Б виданий 29 березня 2016 року на підставі Розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації від 11 березня 2016 року [PERSON] з сім`єю з 3 осіб на право зайняття жилого приміщення жилою площею 19,20 кв.м. яке складається з 1 кімнати в комунальній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Визнано незаконним Розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 11 березня 2016 року №119 про відмову [PERSON] у передачі на родину із п`яти осіб звільненої кімнати площею 19,20 кв.м. у комунальній квартирі [ADDRESS] . (а.с. 21-23) Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.11.2021 року у справі № 755/12044/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.06.2022 року, позов [PERSON] до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконними та скасування розпорядження органу приватизації житла та свідоцтва про право власності на майно, скасування запису про право власності - задоволено частково; визнано незаконним та скасовано розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №43-367 від 26 липня 2016 року.Скасовано свідоцтво про право власності [NUMBER] від 26 липня 2016 року, видане Органом приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням №43-367 від 26 липня 2016 року.В іншій частині позову - відмовлено. (а.с. 10-16, 24-30) Так, згідно змісту судових рішень у справі № 755/12044/19 встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 755/8749/16-цордер №013528 серія Б виданий 29 березня 2016 року на підставі Розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації від 11 березня 2016 року [PERSON] з сім`єю з 3 осіб на право зайняття жилого приміщення жилою площею 19,20 кв.м. яке складається з 1 кімнати в комунальній квартирі за адресою: [ADDRESS] - визнано недійсним. Таким чином, в судовому порядку визнаний недійсним документ, який був єдиною підставою для вселення відповідачів в надане спірне жиле приміщення, та який є обов`язковим документом, на підставі якого органом приватизації житла було видано оспорюване розпорядження про передачу спірної кімнати у власність [PERSON] та оспорюване свідоцтво про право власності. При цьому постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року встановлено та не заперечується сторонами у справі, що відповідачі не є наймачами, а є власниками частини цієї ж комунальної квартири, тому правових підстав для застосування при вирішенні даного спору ч. 2 ст. 54 ЖК УРСР немає. Тому колегія суддів прийшла до висновку про відсутність правових підстав для надання спірного житлового приміщення відповідачам, та виданий ордер №013528 серія Б виданий 29 березня 2016 року на підставі Розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 11 березня 2016 року [PERSON] з сім`єю з 3 осіб на право зайняття жилого приміщення жилою площею 19,20 кв.м., яке складається з 1 кімнати в комунальній квартирі за адресою: [ADDRESS] , відповідно до вимог ст.59 ЖК УРСР підлягає визнанню недійсним. Отже, визнання в судовому порядку недійсним ордеру про надання жилої площі - спірної кімнати в комунальній квартирі є підставою для визнання незаконним та скасування розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №43-367 від 26 липня 2016 року, а також, як наслідок, скасування свідоцтва про право власності [NUMBER] від 26 липня 2016 року, виданого Органом приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням №43-367 від 26 липня 2016 року. При цьому, суд не вбачав підстав для визнання свідоцтва про право власності незаконним, оскільки воно підлягає скасуванню, як видане на підставі незаконного та такого, що підлягає скасуванню розпорядження органу приватизації житла, що відповідатиме належним та ефективним способам захисту порушеного права. Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права за вимогами про скасування записів про право власності, суд зазначивпро те, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року в справі № 906/516/19 та від 20 серпня 2020 року в справі №916/2464/19.Таким чином, розглядаючи дану справу в межах заявлених позивачем позовних вимог, суд дійшов до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту про скасування записів про право власності на нерухоме майно, є неефективним та таким, що не передбачений законом в чинній редакції. Як убачається з матеріалів справи, у даному провадженні позивач [PERSON] просить суд скасувати рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 31148001 від 30.08.2016 року щодо державної реєстрації права спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (у розмірі частки кожного по 15/200) з одночасним припиненням права власності [PERSON] , [PERSON] у розмірі частки кожного по 15/200 на квартиру [ADDRESS] , вказуючи на набрання чинності рішенням суду, яким визнано незаконним та скасовано розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №43-367 від 26 липня 2016 року таскасовано свідоцтво про право власності [NUMBER] від 26 липня 2016 року, яке було підставою прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 31148001 від 30.08.2016 рокущодо державної реєстрації права спільної часткової власності відповідачів на квартиру [ADDRESS] (у розмірі частки кожного по 15/200). Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі також - Закон № 1952), державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26 Закону № 1952 (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. За змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За змістом наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). У пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952. (постанова Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі № 756/13679/16-ц) (а.с. 75-78) Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі №278/3367/19 (провадження №61-13586св20). З огляду на вищенаведені зміни до статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та наведені висновки Верховного Суду, вимоги позивача [PERSON] про скасування рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ Корчинської Лілії Володимирівни про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 31148001 від 30.08.2016 року щодо державної реєстрації права спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (у розмірі частки кожного по 15/200) з одночасним припиненням права власності [PERSON] , [PERSON] у розмірі частки кожного по 15/200 на квартиру [ADDRESS] , - суд визнає належним способом захисту порушеного права позивача в розрізі даного спору. В частині заявленого відповідачами клопотання про застосування строку позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Згідно зі статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 264 Цивільного кодексу України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач . Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Судом встановлено, що даний позов про скасування рішення державного реєстратора від 30.08.2016 року щодо державної реєстрації права спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] поданий позивачем до суду 23.07.2022 року (а.с. 1); однак судовий захист права на квартиру [ADDRESS] триває з травня 2016 року (а.с. 21), що є поважною причиною переривання строку позовної давності, тому відсутні правові підстави застосування наслідків строку позовної давності, заявлених відповідачами в розрізі даного спору. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ, про скасування рішення державного реєстраторає обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення в повному обсязі. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в сумі 992,40 грн., тобто по 496,20 грн. з кожного. Враховуючи наведене та

Outcome: approved