Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

У грудні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м.Києва з позовною заявою до [PERSON] про визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнення грошової компенсації за Ѕ частки автомобіля. Обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що сторони проживали в зареєстрованому шлюбі однією сім`єю з 23.12.1999 року по 2018 рік. 07.08.2018 шлюб між сторонами було розірвано. Спільних дітей від шлюбу не мають. Доходи позивача складаються із пенсії та чистого доходу від діяльності,який він отримує як фізична особа-підприємець (надання клінінгових послуг: прибирання офісів, будинків, прибудинкових територій тощо). За час перебування в зареєстрованому шлюбі із відповідачем було набуто спільну сумісну власність: двохкімнатна квартира [ADDRESS] , орієнтованою ринковою власністю 1 600 000,00грн; меблі, побутова техніка, інше майно і речі, коштовності, які знаходяться в квартирі [ADDRESS] ; легковий автомобіль марки NISAN JUKE, 2018 року випуску, який придбаний та оформлений на відповідача 05.06.2018 року; майнова частка (внесок) в статутному капіталі (корпоративні права) ТОВ «ГАУР ПЛЮС», яке зареєстровано 29.09.2017 року. На момент подачі позову між сторонами виник спір щодо поділу легкового автомобіля марки NISAN JUKE, 2018 року випуску, об`єм двигуна - [NUMBER] , який після розірвання шлюбу залишився у повному володінні, користуванні та розпорядженні відповідачки. Зазначений легковий автомобіль було придбано за час перебування у шлюбі відповідачем за кошти у сумі 350 000,00 грн., які були їх спільною сумісною власністю. Позивачу стало відомо, що відповідачка з метою уникнення поділу вказаного автомобіля, переоформила на третю особу, хто є власником йому не відомо. У зв`язку з чим позивач і звернувся до суду з позовом про поділ легкового автомобіля марки NISAN JUKE, 2018 року випуску, об`єм двигуна - [NUMBER] . Ухвалою судді від 22.12.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та призначено судове засідання. Одночасно судом було витребувано від [PERSON] копію Договору купівлі-продажу автомобіля марки NISAN JUKE, 2018 року випуску, об`єм двигуна - [NUMBER] та від Головного сервісного центру МВС України оригінали (та/або належним чином завірені копії) документів, які підтверджують придбання та реєстрацію права власності на легковий автомобіль марки NISAN JUKE, 2018 року випуску, об`єм двигуна - 1958см3, зареєстрований 05.06.2018 р. за [PERSON] , [INFO] , а саме: -свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додавалася до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою уповноваженого органу МВС про зняття транспортного засобу з обліку; -договір купівлі-продажу транспортного засобу, на підставі якого здійснювалося набуття права власності на транспортний засіб. 20.06.2021 року від представника відповідачки адвоката - Голубничого О.І. надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого остання просить відмовити у задоволенні позовної заяви , посилаючись на те, що кошти за які відповідачка купувала автомобіль належали їй особисто, при цьому хоча вони з позивачем і перебували у зареєстрованому шлюбі але на той час вони фактично припинили шлюбні відносини. Спірний автомобіль придбаний за кошти, які відповідачка взяла особисто в борг, а повернула їх вже після розірвання шлюбу із відповідачем, тобто власні кошти. 04.08.2021 року від представника позивача - адвоката Горбового В.А. надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій вказав, що зазначені у відзиві обставини та додані до нього письмові документи є неналежними, просив суд не приймати їх до уваги. А також подали заяву про збільшення (уточнення) позовних вимог, а саме просили стягнути із відповідачки на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя у розмірі 252 765,00 гривень. В судовому засіданні позивач та його представник - [PERSON] , остаточні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові, просили суд задовольнити. В судовому засіданні відповідачка та її представник - [PERSON] , проти задоволення позову заперечували, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позов. Заслухавши вступне слово-пояснення учасників судового розгляду, покази свідка, дослідивши наявні у справі докази, та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, суд приходить до наступного. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Судом встановлено, що з 23.12.1999 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 07.08.2018 Деснянським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві (а/з №285), що підтверджується копією про розірвання шлюбу. Від шлюбу спільних дітей не мають. Як зазначено позивачем у поданому ним позову, під час перебування в зареєстрованому шлюбі сторони набули у спільну сумісну власність до розірвання шлюбу 07.08.2018 року наступне майно: двохкімнатна квартира [ADDRESS] , орієнтованою ринковою власністю 1 600 000,00грн; меблі, побутова техніка, інше майно і речі, коштовності, які знаходяться в квартирі [ADDRESS] ; легковий автомобіль марки NISAN JUKE, 2018 року випуску,об`єм двигуна - [NUMBER] , який придбаний та оформлений на відповідачу 05.06.2018 року; майнова частка(внесок) в статутному капіталі (корпоративні права) ТОВ «ГАУР ПЛЮС», яке зареєстровано 29.09.2017 року. На даний час між сторонами виник спір щодо поділу легкового автомобіля марки NISAN JUKE, 2018 року випуску, об`єм двигуна - [NUMBER] . На адресу суду надійшли від Головного сервісного центру МВС України надійшливитребувані ухвалою суду належним чином завірені копії документів відповідно до яких надано, копію заяви № 14318833 від 05.06.2018 року про проведення реєстраційної операції «Первинна реєстрація Б/В ТЗ придбаного в торгівельній організації, який ввезено з-за кордону» NISSAN JUKE, 2018 року випуску, білого кольору, об`єм двигуна 1598 куб. см., кузов № [NUMBER] із видачею номерних знаків [NUMBER] та договору купівлі-продажу транспортного засобу №НИС805192 від 19 травня 2018 року видані на ім`я [PERSON] . Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з вимогами ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з вимогами ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. На підставі ч. 1 та 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно з вимогами ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК. Судом було допитано в якості свідка [PERSON] , який показав суду, що відповідачці він передавав гроші на купівлю авто в травні 2018 року, а повернула у листопаді 2020 року. Коли відповідачка позичала у нього гроші на авто, з нею була ще одна дівчина. [PERSON] він не знає, що одружена теж не знав. Повернула гроші одна, взяла розписку, що він отримав кошти. Знає, що відбувається розподіл майна, ділять автомобіль. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Судом в ході розгляду справи було встановлено, що спірний автомобіль марки NISAN JUKE, 2018 року випуску, об`єм двигуна - 1958 см3 набутий сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а відтак даний автомобіль є спільною сумісною власністю сторін та їх частки в цьому майні є рівними. Даказів того, що шлюбно-сімейні відносини та ведення спільного господарства між сторонами були припинені ще з 2017 року, суду надано не було. Таким чином, в порядку поділу майна подружжя підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача грошова компенсація вартості Ѕ частки автомобіля. При цьому, посилання відповідачки, що між нею та позивачем була домовленість про те, що він при розірванні шлюбу не буде наполягати на його поділі, суд не приймає в якості доказу, оскільки це підтверджується лише словами самої відповідачки, яка не заверталась до суду з зустрічними вимогами, щодо визнання даного майна особистою приватною власністю. Крім того, позивач даний факт категорично заперечував та зазначив суду, що на прохання відповідачки надавав їй кошти при купівлі даного авта. Питання щодо розірвання їх шлюбу постало вже після його придбання. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). Частиною першою та другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з вимогами ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У позовній заяві представником позивача вказаний попередній (орієнтований) розрахунок судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи відповідно до договору про надання правничої допомоги від 14.07.2019 року з детальним описом виконаних робіт (наданих послуг), виконаних для надання правової допомоги від 14.07.2019 року, що складає 43 651,50 грн. Однак, суд вважає, що вказана сума не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та суперечить принципу розподілу таких витрат. Тому, на думку суду, судові витрати понесені на правову допомогу підлягають частковому задоволенню, а саме: зустрічі, консультація клієнта, узгодження правової позиції у сумі - 2 102,00 грн.; збір доказів по справі у сумі - 2 102,00 грн.; ознайомлення із матеріалами справи у сумі - 2102,00 грн.; підготовка, оформлення позовної заяви у сумі - 4 204,00 грн.; підготовка ксерокопіювання позовної заяви з додатками у сумі - 2 102,00 грн.; підготовка та направлення примірників заяв, клопотань, відповіді на відзив на позовну заяву, скарг з додатками сторонам у сумі - 2 102,00 грн.; участь в судових засіданнях - 3 678,50 грн.; оформлення та подання клопотання про витребування доказів - 1 051,00 грн., а також судовий збір у сумі 2 527,65грн., що всього у загальному розмірі становить 21 545,50 грн. З приводу інших витрат: стороною позивача позовну заяву було направлено поштою, справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін без проведення підготовчого засідання, крім того не надано будь-яких підтверджень на понесення витрат пов`язаних з явкою до суду (на проїзд, паркування, оплату таксі), тому суд не вбачає підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Вирішуючи спір у даній справі, суд, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, та з урахуванням вищенаведеного, дійшов висновку, що пред`явлений позов підлягає частковому задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial