Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-01 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє представник позивача-адвокат Бауман Юрій Тиберійович звернувся до суду із позовом до Державного підприємства "Фінансування інфраструктурних проектів" про стягнення заробітної плати за три місяці. В обгрунтування доводів посилається на те, що [PERSON] з 21.11.2011 року працював на посаді юрисконсульта, а з 01.02.2013 року по 02.08.2021 року на посаді заступника директора з юридичних питань в Державному підприємстві"Фінансування інфраструктурних проектів". 02.08.2021 року згідно наказу ДП "ФІНІНПРО" №307-к від 30.07.2021 року позивача було звільнено із займаної посади - заступника директора з юридичних питань, у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України. Вказує, що відповідно до п. 2.5 Колективного договору ДП «ФІНІНПРО» при звільненні працівника у разі змін в організації виробництва та при скороченні чисельності штату, йому виплачується заробітна плата за весь період до наступного працевлаштування, але не більше, ніж за три місяці з дня звільнення за рахунок власних коштів підприємства. Оскільки після звільнення 02.08.2021 року позивач не був працевлаштований, то 11.11.2021 року позивач звернувся до ДП «ФІНІНПРО» із відповідною заявою про виплату йому заробітної плати у відповідності до п. 2.5. Колективного договору ДП «ФІНІНПРО». 08.12.2021 року ДП «ФІНІНПРО» відмовило позивачу у здійсненні виплат та станом на дату подачі позовної заяви ДП «ФІНІНПРО» не виплатило [PERSON] заробітну плату за три місяці, всупереч положенням п. 2.5. Колективного договору ДП «ФІНІНПРО». Вимоги також мотивує тим, що у відповідності до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавставством, встановлюється Кабінетом Міністрів України та затверджений 08.02.1995 року. Окільки позивача було звільнено 02.08.2021 року, то для обчислення розміру середньоденної заробітної плати необхідно враховувати розмір заробітної плати та виплаченої позивачу за червень 2021 року (81525,18 грн.) та липень 2021 року (207172,01 грн.) на загальну суму 288 697,19 грн. Загальна кількість фактично відпрацьваних позивчаем днів у червні - липні складає 42 дні, а тому розмір середньоденної заробітної плати становить 6873,74 грн. Також вказує, що починаючи з 03.08.2021 року і до моменту подачі даного позову, тобто з серпня по грудень 2021 року позивач не працевлаштований. Оскільки позовна заява подається у грудні 2021 року, останні два місяці - жовтень та листопад 2021 року, середньомісячне число робочих днів становить 21 день, отже, розмір середньої заробітної плати за три місяці становить 433 045,62 грн. Просить суд стягнути з Державного підприємства "Фінансування інфраструкткрних проектів" на користь [PERSON] заробітну плату за три місяці у розмірі 433 045,62 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. Відповідно до ухвали Свалявського районного суду Закарпатскої області від 31.12.2021 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання. Сторонам направлено копії ухвали про відкриття провадження у справі та відповідачу копія позовної заяви з доданими до позову документами з використанням послуг поштового зв`язку, які надаються АТ "Укрпошта". Інформація щодо справи розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - e-mail inbox@sv.zk.court.gov.ua. Судовий розгляд справи призначений відповідно до ухвали Свалявського районного суду Закарпатської області 17.03.2022 року. За клопотанням представника позивача-адвоката Бауман Юрія Тиберійовича, який діє в інтересах [PERSON] проведення судових засідань забезпечено в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів (програма "EasyCon"). Судовий розгляд справи призначений на 14:30 годину 02.09.2022 року. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Просить позов задовольнити з підстав, зазначених у позові. У судовому засіданні, окрім іншого, зазначив, що погоджується з розрахунком розміру заробітної плати, яку провів відповідач. У судовому засіданні представник-адвокат Бауман Ю.Т., який діє в інтересах [PERSON] (ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АІ №1188248 від 23.12.2021 року, договір про надання правової допомоги №28/024/21-1 від 28.04.2021 року) позовні вимоги підтримав та просить задовольнити. Також зазначив, що відповідачем порушено право позивача на отримання заробіної плати на період працевлаштування, а отже таке його право підлягає поновленню у судовому порядку. Представник відповідача Дорога А.Ю., яка діє в інтересах ДП "Фінансування інфраструктурних проектів" (довіреність № 20 від 19.08.2022 року) у судовому засіданні проти позовних вимог заперечує, посилається на те, що позивачем належними доказами не доведено його право на отримання вказаних у позові виплат, зокрема не доведено, що позивач протягом вказаного у розрахунку періоду не був працевлаштований. Вважає, що перешкод для працевлаштування позивач не мав. Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд доходить такого висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; ч.3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України - завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, УСТАНОВЛЕНІ СУДОМ та ОБГРУНТУВАННЯ ВИСНОВКІВ СУДУ: Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України - завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що згідно записів, що містяться в трудовій книжці серії [NUMBER] - [PERSON] 01 лютого 2013 року прийнятий на посаду заступника директора з юридичних питань державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів». На підставі наказу ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» № 307-к від 30 липня 2021 року [PERSON] звільнено з посади заступника директора з юридичних питань ДП «Фінансування інфраструктурних проектів», у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Між адміністрацією та трудовим колективом ДП «ФІНІНПРО» укладено колективний договір, який діяв на підприємстві з 01 січня 2015 року. 11 листопада 2021 року позивач звернувся до ДП «ФІНІНПРО» зі заявою про виплату заробітної плати відповідно до п. 2.5 Колективного договору ДП «ФІНІНПРО». 08 грудня 2021 року ДП «ФІНІНПРО» надано письмову відповідь, в якій зазначено, що питання щодо виплати заробітної плати відповідно до п. 2.5. Колективного договору буде розглянуто після набрання законної сили рішення суду по справі 752/21312/21, яка перебуває в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З довідки ДП «ФІНІНПРО» заробітня плата [PERSON] на червень 2021 року становить 81525,18 грн., за липень 2021 року - 207172,01 грн.. Спір між сторонами виник з приводу порушення відповідачем ДП «ФІНІНПРО», як роботодавцем, права позивача [PERSON] на отримання заробітної плати за три місяці з дня звільнення відповідно до п. 2.5. Колективного договору. Суд зазначає таке. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Відповідно до ст. 3 КЗпП України - законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 21, 43 Конституції України, ст. 94, 115 КЗпП України, ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною 1 ст. 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» - колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» - умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та на сторін, які їх уклали. Відповідно до ст. 13 КЗпП України - зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції, а в колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.). Відповідно до ст.18 КЗпП України - положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств, установ, організацій незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Судом встановлено, що 01 вересня 2014 року між адміністрацією та трудовим колективом ДП «ФІНІНПРО» укладено колективний договір, який діяв на підприємстві з 01 січня 2015 року та на момент звільнення [PERSON] . Відповідно до п. 2.5 Колективного договору ДП «ФІНІНПРО» - працівники можуть бути звільнені з підприємства у разі змін в організації виробництва, при скороченні чисельності штату, за власним бажанням працівника та з ініціативи роботодавця. У випадку скорочення чисельності штату працівники персонально попереджаються Адміністрацією про майбутнє звільнення не пізніше ніж за два місяці. При цьому Адміністрація може, у разі наявності, запропонувати працівникові іншу роботу за фахом, а у разі неможливості, або при відмові працівника від запропонованої йому роботи, останній працевлаштовується самостійно. При звільненні працівника в разі змін в організації виробництва та при скороченні чисельності штату, йому виплачується заробітня плата, але не більш ніж за три місяці з дня звільнення за рахунок власних коштів підприємства. Після звільнення (наказ ДП «ФІНІНПРО» № 307-к від 30.07.2021 року) позивач не працевлаштувався, що підтверджується витягом з реєстру застрахованих осіб, та довідкою Обухівської міськрайонної філії Київського обласного центру зайнятості № 459 від 03.11.2021 року, а тому у позивача як працівника ДП «ФІНІНПРО», який був звільнений, у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України, на підставі п.2.5 Колективного договору виникло право на виплату йому заробітної плати за три місяці, з дня звільнення за рахунок коштів підприємства. З огляду на вищезазначене, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, суддоходить висновку, що з відповідача ДП «ФІНІНПРО» на користь позивача необхідно стягнути заробітню плату за три місяці у розмірі 285 521,92 грн., поскільки саме такий розмір обрахований відповідачем, визнаний позивачем, а отже доведенню у судовому засіданні не підлягає. ОБГРУНТУВАННЯ ВИСНОВКІВ СУДУ в частині вимоги про стягнення судових витрат. Відповідно до п.6 ст. 264 ЦПК України - під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат; п.2 ч.5 ст. 265 ЦПК України - у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат; ч. 1 ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При вирішенні питання розподілу між сторонами судових витрат, суд враховує пропорційність задоволених вимог (п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України). Поскільки вимоги [PERSON] про стягнення заробітної плати підлягають частковому задоволенню, а позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позовної заяви до суду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" - як позивач у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, суд доходить висновку, що судовий збір необхідно стягнути з відповідача в користь держави (у відповідності до ч.6 ст.141 ЦПК України). У відповідності до положень до ст. 133 ЦПК України - до витрат пов`язаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПКУкраїни - за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами; ч.3 ст.137 ЦПК України - для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивач в позовній в заяві про відшкодування судових витрат по оплаті за надання професійної правничої допомогу визначив розмір витрат у розмірі 10 000 грн. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України - розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» - гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Суд приймає до уваги, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, не встановлено форми такого документа, а також те, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката. Враховує, що предметом дослідження витрат на правничу допомогу адвоката є обсяг фактично виконаних адвокатом послуг і виконаних робіт та їх вартості, вказаних у розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу, а не облік отриманого адвокатом доходу та його оподаткування, однак адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта; повинен надати суду обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних ним робіт, їх вартість; акт прийому-передачі наданої правничої допомоги (послуг) до договору про надання правничої допомоги, звіт про витрачений час на надання правничої допомоги про детальний опис наданих послуг із обумовленою сторонами договору вартістю у межах надання правової допомоги під час розгляду справи (суд ураховує правові висновки у постановах Верховного Суду: від 15.09.2021 року, справа №440/4206/19, від 15.06.2021 року, справа №159/5837/19, від 29.10.2020 року, справа №686/5064/20). На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надані: договір про надання правової допомоги №28/024/21-1 від 28.04.2021 року, укладений між адвокатським об`єднанням "БАУМАН КОНДРАТЮК" та [PERSON] , рахунок-фактура №2112/21-1 від 21.12.2021 року про надання юридичних, консультатційних та інших, пов`язаних з ними послуг відповідно до п. 1.1, 1.2 Договору про надання правової допомоги №28/04/21-1 від 28.04.2021 року на суму 10000 грн., звіт адвокатського об`єднання про надання юридичних послуг із зазначенням вартості однієї години наданих послуг на суму 10000 грн. Суд ураховує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом для їх виконання та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (рішення ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії»: "відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір). Суд при визначенні розміру компенсації витрат, які позивач поніс за надання правової допомоги враховує загальний обсяг участі представника позивача в судовому засіданні, ціну позову, вчинення процесуальних дій представником позивача, а тому доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 6 593 грн., яка є видом судових витрат, пов`язаних з розглядом справи та є доведеною і фактично підтвердженою доказами, які суд визнає належними і допустимими та пропорційною задоволеним вимогам позивача. Відповідно до ст. 264 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; ч.1 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; до ч.1 ст. 95 ЦПК України - письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. З огляду на вищенаведені правові норми та перевірені в судовому засіданні докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності наявних у справі доказів, в розумінні ст. 76-81 ЦПК України, суд доходить висновку, що позов необхідно задовольнити частково. Статтею 129 - 1 Конституції України визначено: Суд ухвалює рішення іменем України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У контексті вказаної практики суд уважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. Відповідно до ч.1 ст. 18 ЦПК України - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Outcome: partial