Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1, [PERSON] ), [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Свої вимоги мотивував тим, що 06.11.1999 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який було посвідчено державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. та зареєстровано в реєстрі за №ЗС4242, відповідно до якого квартира перейшла у власність позивача. У вищевказаній квартирі зареєструвались позивач та відповідач 1. Згодом між відповідачем 1 та відповідачем 2 було укладено шлюб, після чого позивач, як власник квартири надав дозвіл на реєстрацію в даній квартирі відповідача 2. Від спільного шлюбу відповідача 1 та відповідача 2 народився син - [PERSON] , якого за згодою позивача також було зареєстрано в даній квартирі. Утримання квартири позивач здійснював особисто, що стало великим тягарем для нього, тому позивач неодноразово прохав відповідачів добровільно знятися з місця реєстрації, проте відповідачами цього зроблено не було. В період 2016-2017 років, відповідач 1, відповідач 2 та [PERSON] виїхали з належної позивачу на праві власності квартири та станом на день подання позовної заяви в ній не проживають, не з`являються, утримання квартири та сплату комунальних послуг не здійснюють, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутись до суду з вимогами про визнання вищевказаних осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Ухвалою суду від 14 квітня 2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті в судовому засіданні. В судове засідання позивач не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та не заперечував проти заочного розгляду справи. Просив суд позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надсилали. Про причини неявки суд не повідомляли, відзивів та інших заяв з процесуальних питань від них до суду не надходило. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки представника суд не повідомила, заяви про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти заочного розгляду справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 06.11.1999 року, копія якого наявна в матеріалах справи. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. А ч. 1 ст. 317 цього Кодексу встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. А відповідно до ст. 391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» від 28.01.2022, в даній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та малолітній [PERSON] , [INFO] . Звертаючись до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, позивач зазначає, що вищевказані особи, які зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , з 2017 року у ній не проживають, утримання квартири та сплату комунальних послуг не здійснюють, що відповідно до ст. 405 ЦК України є підставою для втрати права їх користування цим житлом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом у разі його відсутності без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, за аналізом вказаної правової норми право користування житлом членом сім`ї власника житла втрачається виключно у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або ж законом. Оскільки, відповідачі більше року у спірній квартирі не проживають, сплату за комунальні послуги будучи зареєстрованими у цій квартирі не здійснюють, що також порушує права та законні інтереси позивача, як власника майна, на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись цим майном, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Відповідно до позовної заяви, позивачем також заявлено вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Згідно із частиною третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Суд вважає, що доводи позивача про відсутність у дитини права на користування житловим приміщенням з тих підстав, що вона проживає за місцем проживання своєї матері [PERSON] , є необґрунтованими. За нормою ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ч. 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Такі висновки зроблені Верховним Судом в постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 210/1857/15-ц. Відповідно до ст. 1 Конвенції про права дитини, дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, якщо за законом, застосовуваним до даної особи, вона не досягає повноліття раніше. З огляду на викладені норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням малолітнього - [PERSON] , [INFO] . Щодо заявлених позовних вимог позивача про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині, оскільки визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». В порядку статті 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у розмірі 1 984,80 грн., по 992,40 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: partial