Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

У січні 2022 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, в якому просить визнати недійсним свідоцтво № [NUMBER] від 19.10.2018 року про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS] . Як зазначено в позовній заяві, протягом 10 років позивач є власником квартири [ADDRESS] та за нею закріплене права власності на 21/200 ідеальної частки цього будинку. Їй стало відомо, що відповідачі отримали свідоцтво про право власності на житло від 19 жовтня 2018 року за № [NUMBER] , видане Управлінням житлового господарства Житомирської міської ради, де за ними визнано на праві спільної власності житлову квартиру [ADDRESS] . На обґрунтування заявлених у позові вимог позивач вказала, що будь-якого виділення в натурі житлового будинку [ADDRESS] вона із сусідами ні в добровільному порядку, ні в судовому не вирішували, а тому видача вищевказаного свідоцтва Управлінням житлового господарства Житомирської міської ради суперечить законним вимогам всіх співвласників даного домоволодіння на право власності відповідним нерухомим майном та порушує її права як співвласника нерухомого майна. Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира від 02 лютого 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Від відповідачів відзив на позовну заяву до суду не надходив. Представник третьої особи Управління житлового господарства Житомирської міської ради надіслала на адресу суду пояснення, в яких викладено заперечення проти задоволення позовних вимог з посиланням на те, що квартира [ADDRESS] була приватизована згідно із законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року. На підставі наданих документів була оформлена заява на приватизацію цієї квартири та видано свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 19.10.2018 року на ім`я відповідачів. У судове засідання позивач не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, до суду подала заяву з проханням розгляд справи проводити за її відсутності, вказавши про підтримання позовних вимог. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. Відповідач [PERSON] направила до суду заяву про проведення розгляду справи за її відсутності та вказала, що заперечує проти задоволення позову. Представник третьої особи та треті особи в судове заясідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявки до суду не повідомили. Частиною ч. 3 ст.\~211\~ЦПК України передбачено право учасників справи заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у їхній відсутності на підставі наявних у справі матеріалів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. \~ \~ \~ \~ Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, відзив на позов, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири від 14.01.2011 року, витягом про державну реєстрацію прав від 28.01.2011 року. Згідно оскаржуваного свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 19.10.2018 року, виданого Управлінням житлового господарства Житомирської міської ради, вбачається що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , загальна площа якої становить 18,8 кв.м. Свідоцтво видане на підставі рішення про приватизацію № 65069 від 19.10.2018 року. За [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровано право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] в порядку приватизації на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 19.10.2018 року, видане Управлінням житлового господарства Житомирської міської ради, що слідує з витягів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.11.2018 року. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (надалі - Закон) приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму (ст. 2 Закону). Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. За змістом ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України. Відповідно до ст. 2, ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи виконавчої влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції. Європейський суд\~з прав\~людини у\~рішенні від 28.03.2006 року в справі (№ 31443/96) «Броньовський проти Польщі» зазначив, що принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя. Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону). Так, у пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії», № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини», № 48939/99, пункт 128, «Москаль проти Польщі», № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, пункт 74, від 20.05.2010 року, «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», пункт 128, та «Беєлер проти Італії», пункт 119). Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеціанська Комісія) на 86-му пленарному засіданні 25 - 26 березня 2011 року в Доповіді «Верховенство права» вказала, що основними критеріями розуміння верховенства права є, зокрема: доступність закону (закон має бути зрозумілим, чітким та передбачуваним); питання юридичних прав мають бути вирішені нормами права, а не на основі дискреції; рівність перед законом; влада має здійснюватись у правомірний, справедливий та розумний спосіб; елементами верховенства права є: законність, включаючи прозорий, підзвітний та демократичний процес введення в дію приписів права; юридична визначеність; заборона свавілля; рівність перед законом. Таким чином, верховенство права означає, що органи державної влади обмежені у своїх діях заздалегідь регламентованими та оголошеними правилами, які дають можливість передбачити заходи, що будуть застосовані в конкретних правовідносинах, і, відповідно, суб`єкт правозастосування може передбачати й планувати свої дії та розраховувати на очікуваний результат. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради № 799 вирішено надати однокімнатну, невпорядковану квартиру [ADDRESS] [PERSON] , 1960 р.н. на склад сім`ї з п`яти осіб: (вона, дочка [PERSON] , 1985 р.н., онука [PERSON] , 2006 р.н., онук [PERSON] , 2011 р.н., онук [PERSON] , 2016 р.н.), яка перебуває на квартирному обліку у виконкомі в загальній черзі з 21.04.2011 року за № 4232 та в списку одержання житла № 1696, зі зняттям з квартирного обліку. На цього рішення в подальшому було видано рішення про приватизацію № 65069 від 19.10.2018 року та видано Управлінням житлового господарства Житомирської міської ради свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 19.10.2018 року на квартиру [ADDRESS] . Виходячи із висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 03.04.2018 року в справі № 917/927/17, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Правовстановлюючим документом у цьому випадку є рішення органу приватизації, на підставі якого видане таке свідоцтво, дійсність якого може бути підтверджено (не підтверджено) судом при вирішенні спору щодо дійсності рішення відповідного органу, на підставі якого було видано оскаржуване позивачем свідоцтво. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час розгляду справи судом не було встановлено, що рішення про приватизацію № 65069 від 19.10.2018 року, на підставі якого було видано свідоцтво про право власності від 19.10.2018 року, є незаконним чи недійсним і таких доказів сторона позивача не надала. Частиною 1\~ст. 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів. Звертаючись з позовом в частині позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 19.10.2018 року, яке було видане Управлінням житлового господарства Житомирської міської ради на підставі рішення про приватизацію № 65069 від 19.10.2018 року, позивач зобов`язана була довести, яким чином оспорюване нею свідоцтво порушує її права та законні інтереси, тобто, довести, що її права та законні інтереси як власника квартири [ADDRESS] були порушені оспорюваним свідоцтвом і в результаті визнання його недійсним її право буде захищено та відновлено. Посилання позивача на те, що будинок [ADDRESS] не був розділений офіційно по квартирах, не свідчить про недійсність виданого Управлінням житлового господарства Житомирської міської ради 19.10.2018 року свідоцтва на квартиру [ADDRESS] та ця обствина не вказує на порушення її прав як власника сусідньої квартири. Таким чином, позивач не навела жодного належного обґрунтування порушення її прав та законних інтересів, що могло бути спричинене видачею оскаржуваного свідоцтва, у зв`язку з чим суд вважає вимоги позову необгрунтованими та відмовляє в їх задоволенні.

Outcome: dismissed