Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-25 00:00:00

У липні 2022 року позивач через представника звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] у період з 2015 року по 2020 рік за адресою: [ADDRESS] . Позов аргументує тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно. У передбачений шестимісячний строк з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини вона не звернулася, оскільки вважала, що спадщину після смерті батька прийняла його дружина - її мати [PERSON] , так як на час смерті проживала разом з ним. [INFO] померла її мати [PERSON] , після смерті якої вона спадщину прийняла, звернувшися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Вказує на те, що хоча її мати фактично прийняла спадщину після [PERSON] , оскільки вони разом проживали як сім`я за адресою матері близько 25 років, однак в зв`язку з реєстрацією їх місця проживання за різними адресами, нотаріус не може видати свідоцтво на право на спадщину на майно [PERSON] . Крім того, за життя її батько [PERSON] склав заповіт від 12 червня 2019 року, яким заповідав їй все своє майно, про існування якого вона дізналася лише після спливу шестимісячного строку з моменту його смерті. Як їй стало відомо після смерті її батька із заявою про прийняття спадщини звернулася до нотаріуса її тітка [PERSON] . Зазначає, що її батько та мати одружилися 24 жовтня 1970 року, але батько був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а мати - за адресою: [ADDRESS] . Не зважаючи на те, що її батьки були зареєстровані за різними адресами, проте вони спільно проживали разом більше 25 років, мали взаємні права та обов`язки, вели спільний побут, розподіляли витрати на утримання житла та його ремонт, були чоловіком і дружиною. В зв`язку з вищевикладеним, виник спір про право та необхідність звернення до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю спадкодавця та спадкоємця для захисту своїх прав. Встановлення даного факту необхідне для прийняття спадщини за законом. Ухвалою від 13 липня 2022 року провадження у справі відкрито, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду 30 серпня 2022 року за результатами підготовчого провадження справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Мохир Д.В. підтримав позов за вищевикладених у ньому обставин. Зазначив, що від встановлення факту спільного проживання батьків позивача залежить, чи прийняла матір позивача спадщину після смерті батька позивача, а відтак і обсяг спадкової маси, яку прийняла позивач після смерті матері. Представник відповідача - адвокат Дроб`язко О.О. заперечувала проти задоволення позову. Суд, заслухавши представників сторін, показання свідка, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, з`ясувавши обставини справи, дійшов до наступного висновку. Встановлено, що позивач [PERSON] є дочкою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.30). [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.11.1970, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.14). 12 червня 2019 року батько позивача [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Кострицею С.В., відповідно до якого все своє майно заповів [PERSON] , яка є позивачем у справі. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.11). На день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та ніхто зареєстрований з ним не був (а.с. 12). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. Після смерті [PERSON] спадщину прийняла його рідна сестра - відповідач по справі [PERSON] , подавши 04.06.2021 заяву нотаріусу. [PERSON] спадщину не прийняла, оскільки на час відкриття спадщини не проживала з батьком і у встановлений законом строк до нотаріуса не звернулася. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 лютого 2022 року у справі №740/4729/21, яке набрало законної сили 14 квітня 2022 року, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після [PERSON] [INFO] померла мати позивача [PERSON] , яка на день смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.10,13). Після смерті [PERSON] спадщину прийняла [PERSON] , яка на день смерті садкодавця буда зареєстрована з нею за однією адресою (а.с. 26, 30 на звороті). Згідно з Актом про фактичне проживання фізичної особи від 28.06.2022 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили факт проживання померлої [PERSON] разом з померлим [PERSON] без реєстрації постійно останні 5 років до його смерті на [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав показання про те, що проживає поряд з домоволодінням по [ADDRESS] . Померлих знав як сусідів, які разом проживали і виконували роботи по господарству. Чи були вони подружжям йому не відомо. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За правилами ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1261 - 1264 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). За правилами ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (ч. 1 ст. 21 СК україни). Згідно з ст. 27 СК україни державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Відповідно до п. 21, 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст. 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Вказане узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини в п.45 рішення від 10 квітня 2008 року в справі «Вассерман проти Росії», згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Принцип ефективності закріплений і у чинному ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13 має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права. Позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] у період з 2015 року по 2020 рік за адресою: [ADDRESS] . Встановлення даного факту не може вплинути на оформлення садщини позивачем, оскільки цей факт є підставою для віднесення [PERSON] до четвертої черги спадкоємців за законом після смерті [PERSON] , що не свідчить про прийняття нею спадщини після [PERSON] , оскільки спадщину після нього прийняла рідна сестра спадкодавця - відповідач [PERSON] , яка віднесена до другої черги спадкоємців за законом, а за положеннями ч. 2 ст. 1258 ЦК України кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги. Отже, встановлення даного факту не є ефективним способом захисту спадкових прав позивача. Не доведено позивачем і наявності передумов для звернення до суду, а саме, не надано документів, які б засвідчували, що нотаріус відмовив позивачу в оформленні спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , зокрема на майно належне за життя [PERSON] , з підстав не підтвердження документами постійного проживання [PERSON] з [PERSON] на час відкриття спадщини і відповідно не підтвердження прийняття [PERSON] спадщини після [PERSON] . Крім того, як вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 24 жовтня 1970 року міським бюро ЗАГСу виконавчого комітету Ніжинської міської ради депутатів трудящих за актовим записом № 527. Відомостей про його розірвання чи припинення у інший спосіб до дня смерті [PERSON] матеріали справи не містять. Перебування померлих батьків позивача у шлюбі на день відкриття спадщини після [PERSON] ніким не оспорюється. Таким чином, з урахуванням положень ст. 3, 27 СК України, факт проживання [PERSON] та [PERSON] сім"єю, так як вони були подружжям, засвідчений і підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , оригінал якого, згідно з повідомленими у позові відомостями, знаходиться у позивача, а відтак відповідно до ст. 315 ЦПК України відсутня необхідність його визнання у судовому порядку. У даному випадку слід розглядати способом захисту прав [PERSON] звернення з позовом про встановлення факту постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, тобто на час його смерті - [INFO] , адже встановлення, у разі доведеності, саме цього факту має юридичне значення, оскільки з урахуванням того, що [PERSON] мала у першу чергу право на спадкування за законом після [PERSON] , як той з подружжя, який його пережив, визнання постійного їх проживання на час відкриття спадщини, свідчитиме про прийняття нею спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, а отже вплине і на обсяг прав і обов"язків, які перейшли від [PERSON] до позивача в порядку спадкування. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed