Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-22 00:00:00

Позивач вказує на те, що з 2006 року він перебував у фактичному шлюбі з [PERSON] . [INFO] в них народився син [PERSON] . З жовтня 2016 вони з відповідачкою припинили їх відносини і проживають окремо один від одного. Син проживає з ним і перебуває на його утриманні, ця обставина підтверджується довідкою виконавчого комітету Гніванської міської ради Вінницького району Вінницької області № 131 від 14.03.2022 року та актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 14.03.2022 року. Добровільно надавати кошти на утримання сина відповідачка відмовляється, вона з жовтня 2016 року по теперішній час проживає окремо, не цікавиться здоров`ям, вихованням та розвитком дитини. Тому він вимушений звернутись до суду з даною заявою. Він тимчасово не працює, проживає за рахунок тимчасових заробітків, веде домашнє господарство та здійснює догляд за дитиною. Йому одному важко забезпечувати сина самим необхідним та забезпечувати свою власну життєдіяльність. Відповідачка працездатна, йому невідомо її місце роботи, але вона має можливість допомагати йому в утриманні їх сина. Доходи відповідачки мінливі та нерегулярні, точно встановити розмір її доходів в нього немає можливості, тому він вважає, що відповідачка повинна сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі і має можливість сплачувати аліменти в розмірі 3000 гривень щомісячно на утримання сина [PERSON] . Такий розмір аліментів не погіршить матеріального становища відповідачки і є реальним для неї. Інших утриманців у відповідачки немає. Саме такий розмір аліментів буде достатній для того, щоб він міг забезпечити дитину самим необхідним. Просить стягувати з [PERSON] на його користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 3 000 грн., почавши стягнення з дня його звернення до суду до досягнення дитиною повноліття. Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць просить допустити до негайного виконання. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, пояснив, що дитина проживає з ним з квітня 2021 року. За цей час відповідачка не цікавилась сином і не допомагала в його утриманні. Інших утриманців у нього немає. Відповідачка позов не визнала, пояснила, що вона офіційно працює в Польщі, дитина проживала з нею до 24.02.2022 року. Вони з сином спілкуються, але дитина боїться батька. Зазначила, що давала дитині кошти. Вона з 14.02.2022 року була в Польщі на роботі, повернулась 20.08.2022 року. До 08.02.2022 року син жив з нею, її мамою і його зведеною сестрою, а потім пішов жити до позивача. Син приходив до її мами, якій вона надсилала гроші і вона йому їх давала разів до трьох на місяць, суми були різні 2000 грн., 500 грн., 200 грн. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що з 24.02.2022 року він проживає з батьком. Матеріально його забезпечують і батько і мама. Мати дає йому гроші по 100, 200 грн, коли він приїжджає до неї в с. Лани, буває раз в тиждень. Одяг купує батько. До цього він жив з мамою, а коли почалась війна, то тато забрав його до себе і він почав жити з ним, бо мати була в Польщі на заробітках. Він вважає, що з матері не слід стягувати аліменти. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Позивач перебував у фактичному шлюбі з [PERSON] . [INFO] в них народився син [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження (а.с. 4). З жовтня 2016 позивач з відповідачкою припинили їх відносини і проживають окремо один від одного. Син проживає з позивачем і перебуває на його утриманні, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Гніванської міської ради Вінницького району Вінницької області № 131 від 14.03.2022 року (а.с. 5) та актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 14.03.2022 року (а.с. 6). Позивач тимчасово не працює, проживає за рахунок тимчасових заробітків, веде домашнє господарство та здійснює догляд за дитиною. Йому одному важко забезпечувати сина самим необхідним та забезпечувати свою власну життєдіяльність. Відповідачка в судовому засіданні зазначила, що працює в Республіці Польща, тому має можливість допомагати позивачу в утриманні їх сина. За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. 08 липня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», яким внесено зміни у ч.2 ст.182 СК України та зазначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років, згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2022 рік» починаючи з 1 липня 2022 р. становить 2744 грн. Прожитковий мінімум визначається як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (Закон України від: 05.10.2000 року №2017-111 «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»). Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а відтак обоє з батьків зобов`язані спільно забезпечити отримання дітьми прожиткового мінімуму. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи вищенаведене та з урахуванням фактичних обставин справи, враховуючи рівність прав та обов`язків батьків щодо виховання та утримання дітей, виходячи з закріплених ч.9 ст.7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Оскільки рішення ухвалено на користь позивача, то з відповідачки у відповідності до ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню на користь Держави судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Outcome: partial