Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрміськбуд Холдинг», третя особа Київська міська державна адміністрація про визнання зобов`язань за договором виконаними та визнання права власності на майнові права на квартиру та просить визнати зобов`язання щодо сплати грошових коштів за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 04.12.2017р., реєстровий номер 2336, та договором про забезпечення виконання зобов`язань від 04.12.2017р. №ОМ/4С-К2002 виконаними в повному обсязі, визнати за позивачем право власності на майнові права на квартиру будівельний номер 2002 за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування позову зазначає, що 04.12.2017р. між ним та відповідачем були укладені попередній договір купівлі-продажу квартири та договір про забезпечення виконання зобов`язань. Зазначені договори укладені з метою закріплення за позивачем права отримати в майбутньому після введення об`єкту в експлуатацію квартири з будівельним номером [ADDRESS] . Вартість квартири за договорами склала 345 000,00 грн., характеристики квартири: будівельний номер - 2002, кількість кімнат - 1, загальна площа - 35,33 кв.м., поверх - 20, секція - 4. Позивач вказує, що свої зобов`язання виконав належним чином, сплативши в повному обсязі вартість квартири. На даний час будівництво будинку припинилось, житловий будинок не введено в експлуатацію, об`єкт нерухомості не передано. За вказаних обставин позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 24.05.2022р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Відповідач письмового відзиву на позов не надав, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Третя особа письмових пояснень щодо заявлених позовних вимог не направила, в судове засідання не з`являлась. Ухвалою суду від 10.11.2021р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті, призначено судове засідання на 16.03.2022р. 16.03.2022р. розгляд справи не відбувся, у зв`язку зі збройною агресією росії проти України, та був призначений на 19.09.2022р. На підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України справа розглянута за наявними в ній матеріалами. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що 04 грудня 2017р. між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрміськбуд Холдинг» був укладений Попередній договір договору купівлі-продажу квартири, за умовами якого сторони зобов`язуються у строки, встановлені в пункті 1.4. розділу 1 Попереднього договору, укласти Договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого відповідач зобов`язується передати у власність (продати) окрему квартиру, характеристики якої вказані в підпункті 1.4.1. пункту 1.4. розділу 1 Попереднього договору, яка знаходиться в житловому будинку [ADDRESS] , а відповідач зобов`язується прийняти у власність (купити) об`єкт та належним чином сплатити його вартість в обсязі згідно з розділом 2 Попереднього договору. Згідно з п. 1.3. Попереднього договору плановий термін закінчення будівництва будинку - 1 квартал 2019 року. За пунктом 1.4. Попереднього договору сторони зобов`язуються укласти основний договір протягом ІІІ кварталу 2019 року, але в будь-якому разі не раніше отримання відповідачем правовстановлюючих документів на об`єкт та надання Державною реєстраційною службою України та/або відповідними державними органами документів, що є необхідними для належного укладення та нотаріального посвідчення основного договору та з урахуванням вимог пункту 5.2. розділу 5 Попереднього договору. Сторони встановили, що основний договір укладається протягом 30 календарних днів з моменту отримання позивачем відповідного повідомлення від відповідача, яке надсилається поштою рекомендованим листом або іншим способом, який сторони визначаються за взаємним погодженням. Характеристики об`єкта визначені в підпункті 1.4.1. п. 1.4. Попереднього договору, а саме: секція - 4, поверх - 20, номер квартири (будівельний) - 2002, кількість кімнат - 1, орієнтовна (проектна) загальна площа - 35,33 кв.м. Даний Попередній договір укладено сторонами в нотаріальній формі, посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляхар О.М., зареєстровано в реєстрі за №2336 Крім того, судом встановлено, що сторонами укладено Договір про забезпечення виконання зобов`язань №ОМ/4С-К2002 від 04.12.2017р., за яким для підтвердження зобов`язань, що виникли у сторін за Попереднім договором, укладеним 04.12.2017р., щодо укладення та нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу квартири та забезпечення виконання таких зобов`язань, позивач сплачує відповідачу суму грошових коштів, розмір, порядок та умови сплати якої встановлюються розділом 2 Договору. Вказана сума грошових коштів після її належної сплати позивачем, зараховується до платежів за Основним договором. Згідно з пунктами 2.2. та 2.3. Договору про забезпечення виконання зобов`язань розмір грошових коштів, які сплачуються відповідно до умов Договору як забезпечення виконання зобов`язання згідно п. 1.1. розділу 1 Договору становить 345 000,00 грн., у тому числі ПДВ 20% - 57 500,00 грн. Платежі по Договору здійснюються наступним чином: грошові кошти в розмірі 345 000,00 грн., у тому числі ПДВ - 20% - 57 500,00 грн. позивач зобов`язаний сплатити відповідачу до 07.12.2017р. включно. Пунктом 2.4. Договору про забезпечення виконання зобов`язань сторони встановили, що укладення та оформлення основного договору можливе за умови оплати позивачем грошових коштів у розмірі та в порядку, визначених розділом 2 Договору та пунктом 2.3. розділу 2 Договору. Матеріалами справи підтверджується належне виконання позивачем умов вказаних вище договорів щодо оплати коштів у розмірі 345 000,00 грн., а саме квитанціями від 04.12.2017р. на суму 132 000,00 грн., від 06.12.2017р. на суму 78 000,00 грн., від 05.12.2017р. на суму 135 000,00 грн. Незважаючи на виконання позивачем взятого на себе обов`язку щодо сплати грошових коштів як забезпечення вартості квартири, на даний час відповідач не уклав з ним Основний договір та не передав останньому квартиру за відповідними документами. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди) виникає з моменту завершення будівництва. Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Відповідно до ч. 1 ст. 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (частина друга стаття 3 Закону). Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Згідно ч. 5 ст. 7, ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій й об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, а також майнові права. Відповідно до положення статті 19 Закону України «Про інвестиційну діяльність» захист інвестицій - це комплекс організаційних, технічних та правових заходів, спрямованих на створення умов, які сприяють збереженню інвестицій, досягненню цілі внесення інвестицій, ефективній діяльності об`єктів інвестування та реінвестування, захисту законних прав та інтересів інвесторів, у тому числі права на отримання прибутку (доходу) від інвестицій. З метою забезпечення сприятливого та стабільного інвестиційного режиму держава встановлює державні гарантії захисту інвестицій. Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. У ч. 1 ст. 9 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» зазначено, що управитель укладає із забудовником договір, за яким забудовник зобов`язується збудувати один або декілька об`єктів будівництва, ввести їх в експлуатацію в установленому законодавством порядку та передати об`єкти інвестування установникам цього фонду у строки та на умовах, визначених цим Законом, Правилами фонду та договором управління майном, а управитель зобов`язується здійснювати фінансування будівництва цих об`єктів будівництва на умовах договору. Відповідно до ч. 2 ст. 10 цього Закону в договорі має бути передбачене зобов`язання забудовника уступити управителю майнові права на нерухомість, яка є об`єктом будівництва, у разі виникнення обумовленого цим договором ризику невиконання забудовником своїх зобов`язань перед управителем. Позивач належним чином виконав свої зобов`язання за попереднім договором та договором про забезпечення виконання зобов`язань, а саме оплатив обумовлену в договорах вартість об`єкту. Житловий будинок у визначений попереднім договором строк введено в експлуатацію не було, будівництво об`єкту не здійснюється, відповідно право власності позивача не зареєстроване, чим порушені його права. Виходячи з приписів статті 190 Цивільного кодексу України, частини другої статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та умов укладених між сторонами договорів, суд визнає позивача таким, що набув майнових прав на квартиру, оскільки він у повному обсязі виконав умови договорів у будівництві. Згідно із ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. ст. 202, 204 Цивільного кодексу України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. З урахуванням того, що згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість, спрямована на виникнення, зміну та припинення прав та обов`язків, укладення з позивачем Попереднього договору та Договору про забезпечення виконання зобов`язань є дією, спрямованою на набуття цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, і у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплатою неустойки і відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Оскільки квартира є оплаченим позивачем об`єктом, яка після завершення будівництва стає окремим майном, то до завершення будівництва об`єкту нерухомого майна, в якому знаходиться квартира, та прийняття його до експлуатації позивачу належить не право власності на квартиру, а майнові права на неї, зокрема, на фактично оплачені квадратні метри. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання права власності на майнові права є обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо позовних вимог про визнання зобов`язання щодо сплати грошових коштів виконаними в повному обсязі слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визначає способи захисту цивільних прав та інтересів, а також зазначає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. До прав, які підлягають судовому захисту, відносяться всі майнові та особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права. Загальні засади цивільного законодавства і засади здійснення судочинства закріплюють право особи на захист у суді будь-яких порушених або невизнаних прав. Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № 916/1415/19 вказала, що розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. Крім того, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (провадження № 12-204гс19). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року закріплено принцип доступу до правосуддя. Стаття 13 Конвенції гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Під правоздатністю пред`являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміють право подання позову до суду, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів і права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов`язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі «Ле Конт, Ван Левен і Де Мейєр проти Бельгії», заяви № 6878/75, 7238/75). ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства). Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»). Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, суди повинні зважати і на його ефективність в контексті статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. З урахуванням наведеного, а також з огляду на те, що заявлений позивачем спосіб захисту шляхом визнання зобов`язання щодо сплати грошових коштів за Попереднім договором купівлі-продажу квартири від 04.12.2017р. та Договором про забезпечення виконання зобов`язання від 04.12.2017р. №ОМ/4С-К2002 виконаними в повному обсязі не передбачено законом чи договором та є неефективним для захисту порушеного права позивача слід відмовити в позові в цій частині. Судові витрати розподіляються у відповідності до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial