Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~05.08.2019 Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, назву якого в зв`язку з реорганізацією було змінено на Міністерство енергетики та захисту довкілля України, а в подальшому на Міністерство енергетики України, звернулося в суд з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Державне підприємство "Шахта №1 "Нововолинська" про стягнення матеріальної шкоди в порядку ч. 4 ст. 136 КЗпП України на відшкодування спричиненої матеріальної шкоди у вигляді виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] , спричиненого незаконним звільненням в розмірі 69599 грн 79 коп. та понесених судових витрат в розмірі 5285 гривень у справі за позовом [PERSON] до ДП "Шахта №1 "Нововолинська" про визнання підпункту пункту 4 наказу №128/к від 31.10.2016 про звільнення нечинним, визнання формулювання причин звільнення неправильним та зобов`язання внести запис в трудову книжку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вимоги мотивує тим, що відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, затвердженого Постановою КМУ від 29.03.2017 №208 (чинної на момент звернення до суду) Міністерство енергетики та вугільної промисловості України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міненерговугілля є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в електроенергетичному, ядерно-промисловому, вугільно-промисловому, торфодобувному, нафтогазовому та нафтогазопереробному комплексах (далі - паливно-енергетичний комплекс), а також забезпечує формування державної політики у сфері нагляду (контролю) у галузях електроенергетики та теплопостачання. Зазначає, що Державне підприємство «Шахта №1 «Нововолинська» є державним підприємством, що належить до сфери управління Міністерства енергетики вугільної промисловості України. Відповідно до підпункту 2 пункту 5 Положення про Міністерство енергетики вугільної промисловості України, затвердженого Постановою КМУ від 29 березня 2017 року № 208 (чинного на день звернення до суду з даним позовом) Міненерговугілля з метою організації своєї діяльності здійснює добір кадрів в апарат Міненерговугілля та на посади керівників підприємств, установ і організацій, що належать до сфери його управління, організовує роботу з підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників апарату Міненерговугілля. Відповідно до\~підпункту 11\~пункту 12\~цього Положення\~державний секретар\~Міненерговугілля відповідно\~до покладених\~на нього\~завдань, призначає на посаду і звільняє з посади керівників підприємств, установ і організацій, що належать до сфери управління Міненерговугілля. Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 11.04.2016 №61-к/к, покладено тимчасове виконання обов`язків директора ДП «Шахта №1 «Нововолинська» з 11 квітня 2016 року на [PERSON] , головного інженера цього підприємства, за його згодою, на період до призначення керівника ДП «Шахта №1 «Нововолинська» у встановленому порядку. Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 11 жовтня 2017 року №79-к/к, [PERSON] увільнено 12 жовтня 2017 року від тимчасового виконання обов`язків директора ДП «Шахта №1 «Нововолинська» та повернуто до виконання своїх попередніх обов`язків на посаді головного інженера цього підприємства. Зазначає, що пунктом 7.8 Статуту ДП «Шахта №1 «Нововолинська», затвердженого наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 20.05.2015 №304, директор підприємства у встановленому порядку призначає на посади та звільняє з посад працівників підприємства, несе відповідальність за формування та виконання фінансових планів, додержання трудової, фінансової дисципліни і вимог законодавства. Вказує, що 20 березня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Шахта №1 «Нововолинська», обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він, як військовозобов`язаний, у 2016 році вступив на військову службу за контрактом, має право на гарантії щодо збереження місця роботи, посади та середнього заробітку, надані п. 3 ч. 1 ст. 199 КЗпП України. Однак, його було звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. З врахуванням уточнених позовних вимог просив поновити строк звернення до суду, визнати підпункт 2 пункту 4 наказу № 128/к від 31.10.2016 року про звільнення нечинним, визнання формулювання причин звільнення не вірними та зобов`язання внести запис у трудову книжку відповідно до наказу № 117 від 05.10.2016 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 69599,79 грн. Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 23 серпня 2018 року у справі №156/270/18 у задоволенні позову [PERSON] до Державного підприємства «Шахта №1 « Нововолинська» про визнання підпункту 2 пункту 4 наказу № 128/к від 31.10.2016 року про звільнення нечинним, визнання формулювання причин звільнення не вірними та зобов`язання внести запис у трудову книжку відповідно до наказу № 117 від 05.10.2016 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовлено. Постановою Волинського апеляційного суду від 12.12.2018 у справі №156/270/18 рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 23 серпня 2018 року в даній справі скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано підпункт 2 пункту 4 наказу № 128/к від 31.10.2016 року по Державному підприємству «Шахта № 1 Нововолинська» про звільнення [PERSON] незаконним. Зобов`язано відповідача внести запис у трудову книжку позивача відповідно до п.2 наказу № 117 від 05.10.2016 року щодо увільнення [PERSON] у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом зі збереженням місця роботи та середнього заробітку. Стягнуто з відповідача Державного підприємства «Шахта № 1 Нововолинська» в користь позивача [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за один рік за період з 01.11.2016 року по 01.11.2017 року в розмірі 69599 гривень 79 копійок. Стягнуто з відповідача Державного підприємства «Шахта № 1 Нововолинська» в користь держави судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 3836 гривень 19 копійок та в користь позивача [PERSON] 1448 гривень 81 копійку сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги. Постановою Волинського апеляційного суду від 12.12.2018 у справі №156/270/18 встановлено, що відповідачем при видачі наказу про звільнення з роботи на підставі п.3 ст.36 КЗпП України порушені права позивача щодо збереження за ним місця роботи і середнього заробітку на час проходження військової служби за контрактом, які підлягають захисту відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України. Листом від 18.06.2019 № 477/09 ДП «Шахта №1 «Нововолинська» повідомлено Міністерство енергетики та вугільної промисловості України про те, що 04.02.2019 було прийнято наказ №12-к, згідно з яким, підпункт 2 пункту 4 наказу №128/к від 31.10.2016 про звільнення [PERSON] відмінено та одночасно увільнено останнього 26.09.2016 від виконання обов`язків електрослюсаря підземного 3 розряду ДШТ. Платіжним дорученням від 07.06.2019 №131 виплачено [PERSON] середній заробіток в сумі 45924,18 грн, №132 перераховано військовий збір в сумі 855,73 грн, №133 перераховано ПДФО в сумі 10268,76 грн, №134 перераховано ЄСВ в сумі 12511,12 грн, всього 69599,79 грн. Вважає, що обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної ДП «Шахта №1 «Нововолинська» у зв`язку з виплатою незаконно звільненому працівнику під час вимушеного прогулу 69599,79 грн покладається саме на [PERSON] , який перебував на посаді т.в.о. директора ДП «Шахта №1 «Нововолинська» на час виникнення спірних правовідносин. При цьому зауважує, що постановою Волинського апеляційного суду від 12.12.2018 у справі №156/270/18 встановлено винність службової особи [PERSON] у незаконному звільненні працівника [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позові, просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду в порядку ч. 4 ст. 136 КЗпП України на відшкодування спричиненої матеріальної шкоди у вигляді виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] , спричиненого незаконним звільненням в розмірі 69599 грн 79 коп. та понесених судових витрат в розмірі 5285 гривень у справі за позовом [PERSON] до ДП "Шахта №1 "Нововолинська" про визнання підпункту пункту 4 наказу №128/к від 31.10.2016 про звільнення нечинним, визнання формулювання причин звільнення неправильним та зобов`язання внести запис в трудову книжку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та стягнути судові витрати у справі. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, просили у задоволенні позову відмовити з підстав наведених у поданому відзиві (а.с.77-79). Пояснили, що відповідно до ст. 119 КЗпП працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Вказують, що імперативною нормою Закону було чітко передбачено, що місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві зберігається за працівником, який прийнятий на військову службу за контрактом у виключних випадках. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №811 від 04.11.2015, внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №105 «Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом» та встановлено, що дія цієї постанови поширюється на громадян України, які починаючи з 11 червня 2015 року були призвані на строкову військову службу, а також призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом. Вказує, що з 08 лютого 2015 року категорії громадян, призваних на строкову військову службу на особливий період, середній заробіток на підприємстві зберігався на загальних підставах, а починаючи з 11 червня 2015 року підприємствам, установам та організаціям здійснювалася компенсація заробітку за рахунок державного бюджету. Вважає, що рішення у даній справі не впливає на права чи обов`язки позивача Міністерства енергетики та ДП «Шахта №1 «Нововолинська», оскільки законом прямо передбачено, що працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до роз`яснень викладених в Пленумі ВСУ в постанові від 29.12.1992 № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Стверджує, що відповідач не завдав майнової шкоди ДП «Шахта 31 «Нововолинська», передбаченої ст. 237 КЗпП України, оскільки виплачені кошти в сумі 69599,79 грн. підлягали сплаті саме підприємством увільненому працівникові, що призваний на військову службу за контрактом. Крім того, відповідач наголошує, що він, враховуючи волевиявлення [PERSON] підписав, подану останнім заяву про звільнення на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП. Також наголошує, що на час звернення [PERSON] з позовом до суду, [PERSON] припинив 19.12.2017 трудові відносини з ДП «Шахта №1 «Нововолинська» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП, згідно з наказом №94 від 19.12.2017. Наголосив, що в період з 31.10.2016 по 01.12.2017 працівник [PERSON] до відповідача з заявою щодо скасування поданої працівником заяви про звільнення, згідно з пунктом 3 статті 36 КЗпП України,не звертався. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , відповідача [PERSON] , показання свідка [PERSON] , який підтвердив, що [PERSON] підприємством було виплачено середній заробіток в сумі 69599,79 грн. за рахунок коштів ДП «Шахта №1 «Нововолинська, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 23 серпня 2018 року (а.с. 27-33) у справі №156/270/18 у задоволенні позову [PERSON] до Державного підприємства «Шахта №1 « Нововолинська» про визнання підпункту 2 пункту 4 наказу № 128/к від 31.10.2016 року про звільнення нечинним, визнання формулювання причин звільнення не вірними та зобов`язання внести запис у трудову книжку відповідно до наказу № 117 від 05.10.2016 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовлено. Постановою Волинського апеляційного суду від 12.12.2018 (а.с. 35-40) у справі №156/270/18 рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 23 серпня 2018 року в даній справі скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано підпункт 2 пункту 4 наказу № 128/к від 31.10.2016 року по Державному підприємству «Шахта № 1 Нововолинська» про звільнення [PERSON] незаконним. Зобов`язано відповідача внести запис у трудову книжку позивача відповідно до п.2 наказу № 117 від 05.10.2016 року щодо увільнення [PERSON] у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом зі збереженням місця роботи та середнього заробітку. Стягнуто з відповідача Державного підприємства «Шахта № 1 Нововолинська» в користь позивача [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за один рік за період з 01.11.2016 року по 01.11.2017 року в розмірі 69599 гривень 79 копійок. Стягнуто з відповідача Державного підприємства «Шахта № 1 Нововолинська» в користь держави судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 3836 гривень 19 копійок та в користь позивача [PERSON] 1448 гривень 81 копійку сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги. Постановою Волинського апеляційного суду від 12.12.2018 у справі №156/270/18 встановлено, що відповідачем при видачі наказу про звільнення з роботи на підставі п.3 ст.36 КЗпП України порушені права позивача щодо збереження за ним місця роботи і середнього заробітку на час проходження військової служби за контрактом, які підлягають захисту відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України. Як вбачається з листа Державного підприємства «Шахта №1 «Нововолинська» № 477/09 від 18.06.2019 (а.с.41), Державне підприємство «Шахта №1 «Нововолинська» перерахувало кошти на виконання постанови Волинського апеляційного суду від 12.12.2018 у справі №156/270/18 в сумі 69599,79 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 07.06.2019: №131 виплачено [PERSON] середній заробіток в сумі 45924,18 грн, № 132 перераховано військовий збір в сумі 855,73 грн, №133 перераховано ПДФО в сумі 10268,76 та №134 перераховано ЄСВ в сумі 12551,12 грн. Пунктом 8 ст. 134 КЗпП України, п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям працівниками», п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено обов`язок відшкодування шкоди, заподіяної установі у зв`язку з оплатою звільненому працівнику часу вимушеного прогулу. Такий обов`язок покладається на службову особу, за наказом якої працівника звільнено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. При цьому, винна у незаконному звільненні особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини установі. Відповідач [PERSON] у період з 11 квітня 2016 року по 12 жовтня 2017 року, тимчасово виконував обов`язки директора ДП «Шахта №1 «Нововолинська», що підтверджується копіями наказів № 61-к/к від 11.04.2016 та № 79-к/к від 11.10.2017 (а.с.18,19). Судом встановлено, що з 2015 року [PERSON] працював електрослюсарем підземним четвертого розряду на ДП «Шахта № 1 Нововолинська». Відповідно до повістки Іваничівського військового комісаріату позивач повинен був прибути 12 вересня 2016 року на навчальні збори у Збройні Сили України (далі ЗСУ). 12 вересня 2016 року [PERSON] подав заяву про надання йому додаткової оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій. Під час перебування позивача у додатковій оплачуваній відпустці за основним місцем роботи, 26 вересня 2016 року між [PERSON] та Міністерством оборони України в особі військового комісара [INFO] укладено контракт про проходження громадянином України військової служби у ЗСУ, в якому вказано, що позивач добровільно бере на себе зобов`язання проходження військової служби у ЗСУ протягом строку контракту на умовах, що визначені даним документом. Наказом військового комісара [INFO] від 26 вересня 2016 року № 256 старшого солдата [PERSON] , прийнятого на військову службу за контрактом і призначеного на посаду водія відділення забезпечення [INFO] оперативного командування « [INFO] », з 26 вересня 2016 року зараховано до списків особового складу [INFO] та на всі види забезпечення. Наказом ДП «Шахта № 1 Нововолинська» від 05 жовтня 2016 року № 117 електрослюсаря підземного третього розряду [PERSON] увільнено з 26 вересня 2016 року, у зв`язку з призовом на строкову військову службу під час мобілізації на особливий період за контрактом зі збереженням місця роботи і середнього заробітку на період з 26 вересня 2016 року терміном на шість місяців. 30 жовтня 2016 року [PERSON] подав виконувачу обов`язків директора ДП «Шахта №1 «Нововолинська» [PERSON] , який є відповідачем у справі, заяву про звільнення його з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку із вступом на військову службу. На підставі вказаної заяви, в.о. директора [PERSON] було видано наказ №128/к від 31.10.2016 про звільнення [PERSON] , підпункт другий пункт 4 якого, був визнаний судом незаконним і зобов`язано ДП « Шахта №1 «Нововолинська» внести запис у трудову книжку [PERSON] відповідно до п.2 діючого наказу відповідача №117 від 05.10.2016 щодо увільнення [PERSON] в зв`язку із призовом на військову службу за контрактом зі збереженням місця роботи та середнього заробітку. Після цього, [PERSON] укладав нові контракти про добровільне проходження військової служби у ЗСУ, а саме: з 26 вересня 2016 року по 26 березня 2017 року; з 26 березня по 26 вересня 2017 року; з 26 вересня 2017 року по 26 березня 2018 року; з 26 березня по 26 вересня 2018 року. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту». Частиною третьою статті 119 КЗпП України (у редакції, чинній на час розгляду цивільної] справи №156/270/18) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Постановою Волинського апеляційного суду від 12.12.2018у справі № 156/270/18 встановлено, що наказ про звільнення позивача на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України не відповідає вимогам трудового законодавства, та врахувавши, що відповідачем при видачі наказу про звільнення з роботи порушені права позивача, щодо збереження за ним місця роботи і середнього заробітку на час проходження військової служби за контрактом, апеляційний суд дійшов висновку про визнання підпункту 2 пункту 4 наказу про звільнення незаконним, зобов`язання внести запис в трудову книжку відповідно до пункту 2 наказу ДП «Шахта № 1 Нововолинська» №117 від 05.10.2016 щодо увільнення [PERSON] у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом зі збереженням місця роботи та середнього заробітку, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один рік за період з 01.11.2016 по 01.11.2017 в розмірі 69599,79 грн. та стягнуто судові витрати по справі. Тобто, нормами трудового законодавства встановлені гарантії збереження місця роботи і середнього заробітку для працівників, зокрема, які прийняті на військову службу за контрактом, який і уклав [PERSON] в даному випадку. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Пунктом 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Судом встановлено, що наказ ДП «Шахта № 1 Нововолинська» від 05 жовтня 2016 року №117, яким увільнено електрослюсаря підземного третього розряду [PERSON] з 26 вересня 2016 року, у зв`язку з призовом на строкову військову службу під час мобілізації на особливий період за контрактом зі збереженням місця роботи і середнього заробітку на період з 26 вересня 2016 року терміном на шість місяців, не скасований і на момент прийняття постанови Волинським апеляційним судом від 12.12.2018, був чинним. (а.с. 38). Наказу про поновлення на роботі [PERSON] по ДП «Шахта №1 «Нововолинська», не видавалось, [PERSON] продовжив проходження служби у ЗСУ на підставі укладених нових контрактів про добровільне проходження військової служби, і на період такої служби за ним зберігалося місце роботи та середній заробіток. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не визначений законом. На підставі ст. 237 КЗпП України суд покладає па службову особу, винну в незаконному звільненні працівника, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. У відповідності до ч. 4 ст. 136 КЗпП України стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. Зайве витрачання коштів державного підприємства призводить до порушення принципів збалансованості та цільового використання бюджетних коштів, які визначені ст. 7 Бюджетного кодексу України. Враховуючи вище перелічені норми законодавства представник позивача зазначає, що обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної Державному підприємстві «Шахта №1 «Нововолинська» у зв`язку з оплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок визнання підпункту 2 пункту 4 наказу № 128/к від 31.10.2016 про звільнення [PERSON] незаконним в сумі 69599,79 грн. та судові витрати у справі покладається на виконуючого на той момент обов`язки директора вказаної установи [PERSON] . На думку суду, за наведених вище встановлених під час розгляду фактичних обставин, доводи позивача на підтвердження вини відповідача у заподіянні шкоди підприємству, не ґрунтуються на правових нормах, що регулюють спірні правовідносини, а тому суд приходить до такого висновку. Вимушений прогул це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові обов`язки. Таке безальтернативне визначення поняття вимушеного прогулу дає суду підстави прийти до висновку, що працівник [PERSON] не перебував у вимушеному прогулі з вини роботодавця. Внесення запису у трудову книжку [PERSON] відповідно до пункту 2 діючого наказу відповідача № 117 від 05.10.2016 року щодо увільнення [PERSON] у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом зі збереженням місця роботи та середнього заробітку, не є тотожним поновленню особи на роботі, а стягнення середнього заробітку за один рік за період з 01.11.2016 по 01.11.2017 в розмірі 69599,79 грн. не можна розцінити як каральну санкцією, застосовану до роботодавця, оскільки це збережений за [PERSON] належний йому, як мобілізованому за контрактом, середній заробіток, що зберігався на час проходження військової служби за контрактом. Отже, враховуючи вищевикладену мотивацію, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed