Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-20 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила суд стягнути з відповідача 2 438, 08 грн, в обґрунтування якого зазначила, що 06 липня 2021 року на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є. М., зареєстрованого за № 215790 23 червня 2021 року, відкрито приватним виконавцем Шарковим О. О. виконавче провадження № 65987449, для примусового стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Уно капітал» боргу у розмірі 7 228, 84 грн та основну винагороду приватного виконавця - 722, 88 грн. Так у порядку примусового стягнення з позивача було стягнуто грошові кошти у сумі 3 492, 96 грн. Проте заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 листопада 2021 року у справі № 757/38992/21-ц, яке набрало законної сили 28 грудня 2021 року, виконавчий напис № 215790 від 23 червня 2021 року визнано таким, що не підлягає виконанню. Відповідач та третя особа у справі не скористалися своїм правом на подання відзиву та пояснень на позов. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 05 вересня 2022 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 08 вересня 2022 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному порядку без виклику сторін, третьої особи, та витребування письмових доказів у справі від відповідача та третьої особи /а. с. 53-55/. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 23 червня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є. М. вчинив виконавчий напис № 215790, у зв`язку із боргом за договором № 90761841000 від 04 травня 2011 року, укладений [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк», і запропоновано задовольнити вимоги кредитора у розмірі у розмірі 7 228, 84 грн, з урахуванням витрат пов`язаних із вчиненням виконавчого напису. Згідно з виконавчим написом від 23 червня 2021 року, право вимоги за кредитним договором перейшли від ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Росвен Інвест Україна» на підставі договору факторингу № 3 від 14 серпня 2012 року, яке в свою чергу здійснило відступлення права вимоги на користь ТОВ «Фінансова компанія «УНО КАПІТАЛ» на підставі договору факторингу № 1-30/12 від 30 грудня 2020 року. 06 липня 2021 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Шарков О. О., на підставі виконавчого напису № 215790 від 26 червня 2021 року, відкрив виконавче провадження № 65987449 для примусового виконання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є. М. /а. с. 9, 10-12/. 19 липня 2021 року постановою приватного виконавця Шаркова О. О. звернуто стягнення на доходи [PERSON] , які вона отримує у Страховій компанії «Брокбізнес» /а. с. 19-20/. Так, згідно із звітом про здійснені відрахування та виплати ПрАТ «Страхова компанія «Брокбізнес», за період з 22 липня 2021 року по 31 жовтня 2021 року на виконання постанови від 19 липня 2021 року у виконавчому провадженні № 65987449, утримано із доходів [PERSON] загальну суму у розмірі - 3 492, 96 грн /а. с. 22/. Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 листопада 2021 року, яке набрало законної сили 28 грудня 2021 року, позов [PERSON] до ТОВ «Фінансова компанія «Уно капітал», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенка Є. М., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Шарков О. О., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, задоволено, а саме визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 23 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є. М., і зареєстрований у реєстрі за № 215790, про стягнення з [PERSON] заборгованості на користь ТОВ «Фінансова компанія «Уно капітал», та присуджено стягнути судовий збір у розмірі 908, 00 грн на користь позивача /а. с. 33-39/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до частини другої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частиною третьою статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Вказана правові позиція, викладені у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. Таким чином, оскільки підставою для набуття коштів відповідачем ТОВ «ФК «Уно капітал» був виконавчий напис № 215790 від 23 червня 2021 року, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, тому відпала сама підстава для набуття та утримання ним коштів, стягнутих з позивача у межах виконавчого провадження № 65987449. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача ТОВ «ФК «Уно капітал» на користь позивача суми у межах позовних вимог, а саме 2 438, 08 грн. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 992, 40 грн за подання позовної заяви до суду і позов суд задовольняє, з відповідача підлягає стягненню вказана сума на користь позивача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved