Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-19 00:00:00

у травні 2022 р. позивач звернулась до суду із зазначеними позовними вимогами просить суд встановити факт проживання однією сім`єю, об`єднаних спільною працею, спільним побутом, спільним бюджетом та веденням спільного господарства у період з 01.01.1987 по [INFO], встановити факт набуття внаслідок спільної праці, спільного бюджету та ведення спільного господарства майна, визнати його об`єктом спільної сумісної власності, визнати право власності на Ѕ частину спільно набутого майна та стягнути судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер [PERSON] , з яким [PERSON] проживала однією сім`єю об`єднані спільною працею, спільним побутом, спільним бюджетом та веденням спільного господарства. За час спільного проживання було набуто внаслідок спільної праці [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за [ADDRESS] ; гаражний бокс № [NUMBER] в [ADDRESS]; автомобіль CHERY, модель А21, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; грошові заощадження в банківській установі ПАТ АБ "Укргазбанк" у розмірі 120000 (сто двадцять тисяч) грн 00 коп. Позивач вважає, що на день смерті [PERSON] вони з померлим у шлюбі не перебували, проте з 01.01.1987 по [INFO] проживала однією сім`єю, об`єднаною спільною працею, спільним побутом, спільним бюджетом та веденням спільного господарства без реєстрації шлюбу, а тому в силу ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 р. та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, норм ст.ст. 3, 74 СК України вищезазначене майно набуто внаслідок спільної праці, спільного бюджету та ведення спільного господарства і є спільним майном [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Ул`яновської О.В. від 16.05.2022 відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання (а.с. 106). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Ул`яновської О.В. від 16.05.2022 задоволено клопотання позивача та витребувано у приватного нотаріуса спадкову справу (а.с. 119). Ухвалою суду від 05.09.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (а.с. 197). Позивач, представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] , представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували з підстав їх необґрунтованості та безпідставності викладених у відзиві (а.с. 134-140). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі, забезпечив явку свого представника, який підтримав думку іншого представника відповідача. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, показами свідків, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [INFO] відповідно до Свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] помер [PERSON] (а.с. 184). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, до складу якого, і в тому числі, ним було включено всю квартиру [ADDRESS] , згідно заповіту від 2610.2021 (а.с. 166). Відповідно до спадкової справи №05/2022 до майна померлого [PERSON] із заявою про прийняття спадщини звернулись [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 162, 174, 179). Допитана у судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] зазначила, що з 01.01. 1987 по [INFO] проживала однією сім`єю, об`єднаною спільною працею, спільним побутом, спільним бюджетом та веденням спільного господарства без реєстрації шлюбу, по 2004 р. проживали однією сім`єю не перебуваючи між собою у шлюбі по [ADDRESS] , у квартирі, яка є власністю [PERSON] , а у 2002 р. спільно придбали квартиру [ADDRESS] , вклавши спільні кошти, він виручені від продажу власної квартири, вона кошти надані батьками, сином та власні заощадження. З 2002 по 2004 р.р. у цій квартирі проживав її син [PERSON] , а з 2004 р. переїхали вони, де і проживали до смерті [PERSON] .. У 1990-х розпочали добудову 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями за [ADDRESS] , яку закінчили у 2010 р. З 2010 р. сезонно проживали у квартирі, а з весни до осені у с. Триліси, де спільно займались городництвом, садівництвом, продавали овочі на базарі. Лікуванням раптово захворівшого коронавіусною хворобою [PERSON] займалась тільки вона, як і його похованням (кремацією). Захоронення вже відбувалось у селі згодом, оскільки через активні бойові дії цього неможливо було здійснити у м. Києві. Протягом життя вони за рахунок спільної праці купували одяг, побутові речі, здійснювали будівництво, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були об`єднані спільною працею, побутом, відпочивали та працювали разом. Він допомагав своїм дітям, його діти ним не допомагали нічим, навіть працею. Власну квартиру по [ADDRESS] з 2004 р. по день смерті [PERSON] здавали у найм, а виручені кошти від оренди вкладали у спільний бюджет, за спільне життя купували автомобілі, будували гаражі, мали депозит. Допитані в якості свідків з боку позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у судовому засіданні надали аналогічні свідчення, якими підтверджували, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, були об`єднані спільною працею, побутом, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки притаманні подружжю, за рахунок спільної праці купували одяг, побутові речі, здійснювали будівництво, вели спільне господарство. Покази всіх свідків є послідовними, такими, що відповідають письмовим доказам у справі і не викликають сумніву у суду. Допитані в якості свідків з боку відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надавали суду однакові покази, зазначали, що останні 15 років покійний їздив до першої дружини. [PERSON] вони не бачили у селі, що [PERSON] та [PERSON] мали окремі бюджети, у кожного був свій гаманець, обурювались тим, що прах в урні позивачка поставила під стілець у селі. Також всі свідки підтвердили, що позивач і [PERSON] жили як «сожителі» понад 30 років, але вважають, що вона не має права на майно набуте за час спільного проживання, що все повинно дістатись дітям, [PERSON] та [PERSON] . Допитаний у режимі відеоконференції в якості свідка з боку відповідача [PERSON] надав суду покази, що позивачка проживала з його дідусем [PERSON] давно, як цивільні чоловік та дружина, бачив її разом з дідусем майже завжди коли бував у них в гостях, десь 80%, рідше чув поряд з дідусем коли спілкувався з ним телефоном. Коли він був маленьким був у них на [ADDRESS], коли підріс у селі. У квартирі завжди було їсти, прибрано. При вирішенні позовних вимог про визнання права власності на майно, набуте чоловіком та жінкою під час спільного проживання без укладення шлюбу, слід враховувати час виникнення таких відносин. Правовідносини щодо позовної вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.1987 по [INFO] та визнання права власності на 1/2 частку спірного майна, виникли до 01.01.2004, тобто до набуття чинності СК України. За таких обставин до цих правовідносин підлягають застосуванню відповідні норми КпШС України, Закону України «Про власність» та ЦК УРСР 1963 року. Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно зі ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Частиною 2 ст. 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»). Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними (Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові № 6-211 цс14 від 11 березня 2015 року). У зв`язку із викладеним, встановлення факту спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін, оскільки необхідною умовою для цього є також факт набуття спірного майна сторонами внаслідок їхньої спільної праці. В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. До такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїх постановах, зокрема але не обмежуючись, від 18.09.2013 у справі № 6 - 66 цс 13, від 11.03.2015 у справі № 6-211цс14). Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 за № 6-135цс13 та від 23.09.2015 за № 6-1026цс15, постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 571/1306/16-ц, від 23.01.2019 у справі № 127/8761/15-ц. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до положень ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу («Право спільної сумісної власності подружжя»). Згідно із ч. 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01. 2004. Згідно ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно роз`яснень п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до правової позиції (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03.06.2015 за № 6-38цс15), належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Відповідно до ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - розпорядження квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. В разі викупу квартири, дачі, гаража споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Також у відповідності до ст. 377 ЦК України та ст.120 ЗК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) . Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Зазначені вище обставини дають суду підстави вважати, що оскільки [PERSON] з 01.01.1987 по день смерті [PERSON] , [INFO] проживала однією сім`єю об`єднані спільною працею, спільним побутом, спільним бюджетом та веденням спільного господарства, здійснила поховання чоловіка, але Ѕ частина набутого нею з [PERSON] майна входить до складу спадщини, на яку претендують спадкоємці 1 черги, діти спадкодавця [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , якому заповів усю квартиру покійний, то за [PERSON] повинно бути визнано право власності на Ѕ частину майна, яке належить їй. Щодо заповіту, яким покійний [PERSON] заповів квартиру [ADDRESS] [PERSON] , то згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі ст.ст. 1216, 1218 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки судом встановлено, що [PERSON] належить Ѕ частина квартири [ADDRESS] , то до складу спадщини після смерті [PERSON] входить лише Ѕ частина квартири, що з урахуванням рішення суду не перешкоджає нотаріусу видати спадкоємцю свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частку майна, яка належала покійному на час смерті. Питання судових витрат вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved