Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, який був зареєстрований 30.04.2015 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №694. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що 30 квітня 2015 року між ними з відповідачем було зареєстровано шлюб. В шлюбі з відповідачем у них народилась донька - [PERSON] , [INFO] . На сьогоднішній день донька проживає разом з відповідачем. Пояснює, що сімейне життя у нас розпочалось при наявності всіх критеріїв сім`ї: почуття любові, почуття поваги, дружби та взаємодопомоги. Разом з відповідачем вони проживали до грудня 2021 року, тобто вже майже сім місяців вони з відповідачем не підтримують подружніх стосунків та не ведуть спільного господарювання. Спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки мають різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння, несумісність характерів, що призводило до суперечок і сварок, що в сукупності унеможливило подальше перебування у шлюбі та спільне життя як чоловіка і дружини. Вони втратили почуття любові та поваги один до одного. Суперечності, що виникали між ними з різних причин, привели до розпаду сім`ї. Позивач зустріла іншого чоловіка з яким у неї є взаєморозуміння, появилось почуття любові, а тому вона вирішила створити нову сім`ю з іншим чоловіком. Донька залишилась проживати з відповідачем за адресою: [ADDRESS] (у квартирі яку вони з чоловіком придбали) і вона не заперечує, щоб вона проживала з відповідачем. Зазначає, що сім`я на даний час носить формальний характер, оскільки особисті відносини з відповідачем вже тривалий час мають негативний характер та збереження і примирення є неможливим. З осені 2021 року їхнє сумісне проживання припинене, вони фактично припинили спільне господарювання і з того часу не мають спільного сімейного бюджету. За глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, шлюб носить лише формальний характер, що суперечить її інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого шлюб підлягає розірванню. Також позивач зазначає, що майновий спір між нею та відповідачем станом на дату подання позову відсутній. З приводу проживання доньки [PERSON] , 2016 р.н., то вона не заперечує, щоб дитина проживала з відповідачем [PERSON] . Новозаводський районний суд м. Чернігова ухвалою від 06 вересня 2022 року прийняв справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Учасники справи у судове засідання не прибули, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви про проведення судового засідання без їх участі, при цьому позивач в заяві наполягає на задоволенні позову, а відповідач вказав, що просить визнати рішення про розірвання шлюб. Також відповідач просить відобразити у рішенні суду питання про те, що дитина після розірвання шлюбу буде проживати з ним. Суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній даних і доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 30 квітня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №694. Від подружнього життя сторони мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Спільне подружнє життя між сторонами припинено. Обмежень щодо пред`явлення позивачем позову про розірвання шлюбу, з урахуванням положень ст.110 СК України, не встановлено. Відповідно до ст.7 Сімейного Кодексу України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до вимог ст. 55 Сімейного Кодексу України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно ч. 3 ч. 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Приймаючи до уваги обставини життя подружжя, відсутність згоди позивача на примирення, суд дійшов висновку, що шлюб на підставі ст.112 Сімейного Кодексу України належить розірвати, оскільки шлюбні стосунки фактично припинились і перебування їх у шлюбі носить формальний характер, збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, що має істотне значення у даній справі. У відповідності до ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Також, у своїй заяві відповідач просить відобразити у рішенні суду питання про те, що дитина після розірвання шлюбу буде проживати з ним, а позивач в обґрунтування позовних вимог зазначила, що не заперечує проти того, щоб дитина проживала разом з батьком. З приводу вказаного суд зазначає наступне. Відповідно до положень ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з вимогами ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Частиною 1 статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. В свою чергу, частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позовна заява не містить вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, і відповідної зустрічної вимоги відповідачем також не заявлялось, а тому суд позбавлений можливості вирішувати вказане питання як таке, що перебуває поза межами заявлених вимог. У відповідності до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову з відповідача підлягає стягненню судовий збір, але за відсутності даної вимоги судовий збір не стягується.

Outcome: approved