Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання, в якому просив, з урахуванням заяви від 18 лютого 2022 року, просив: визнати недійсним з моменту укладання, тобто з 15 травня 2020 року, договір довічного утримання (догляду) по квартирі [ADDRESS] , посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Боненко Т.Л. та зареєстрований у реєстрі під № 1811 укладений між [PERSON] та [PERSON] ; судові витрати у цій справі покласти на відповідачку [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що між ним та відповідачем 15.05.2020 року було укладено договір довічного утримання (догляду). Згідно договору відповідач зобов`язалась передати у власність йому квартиру [ADDRESS] . Метою укладання договору було юридичне забезпечення відповідача в подальшому, оскільки вона мала намір укласти шлюб із [PERSON] . Жодних дій, що свідчать про виконання відповідачем зобов`язання про передачу позивачу у власність обумовленої квартири здійснено не було. З моменту укладання договірну відповідач не бажала настання правових наслідків, які обумовлені у договорі довічного утримання. Що робить договір недійсним та позбавляє можливості розірвати його в добровільному порядку. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.10.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 26.09.2022 року прийнято до свого провадження позовну заяву [PERSON] , яка надійшла до суду 18 лютого 2022 року, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 27.09.2022 року. Відповідач у справі надала відзив на позов в якому зазначила, що позивач не виконує взяті на себе зобов`язання за договором довічного утримання, а відповідач потребує догляду, тому відповідач вважає за необхідне розірвати договір довічного утримання. Позивач до судового засідання не з`явився, надав до суду заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, змінені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала проти їх задоволення не заперечувала. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приймаючи до уваги письмові заяви сторін щодо предмета спору, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом достовірно установлено, що 15 травня 2020 року між сторонами укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Боненко Т.Л. за реєстровим №1811. За цим договором відчужувач передала у власність набувачу квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі договору довічного утримання (догляду), посвідченого 19.10.2007 року Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-93, право власності зареєстровано Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 24.12.2007 року за реєстраційним №7084534, номер запису:15953, в книзі: 90, витяг №17184836 від 24.12.2007 року, а набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням довічно. Після укладення договору договір довічного утримання (догляду) фактичної передачі квартири не відбулося, відповідач продовжує користуватися спірною квартирою та самостійно сплачувати комунальні послуги, що не заперечується сторонами. Отже, фактично нерухоме майно за договором довічного утримання (догляду) позивачу не передано. Підписанням договору сторони підтвердили, що цей Договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. В тексті позову ставиться питання у визнанні недійсним договору довічного утримання (догляду) з підстав, встановлених ст.ст. 203, 216 ЦК України, при цьому, позивач виходить з того, що відповідач не виконує умови договору та не мала наміру їх виконувати, а відповідач у відзиві зазначає, що перед укладенням оспорюваного правочину, позивач обіцяв позивачу утримання та догляд, який він не здійснює. Так, у постанові від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: «суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини». Аналогічну правову позицію викладено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19), а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18). Отже, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст.215, 216 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Аналіз наведених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що при укладенні договору купівлі-продажу, волевиявлення продавця повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Нормами частини першої статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Згідно з п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК (435-15) не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Судова практика склалась таким чином, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом обману, є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Позивачем доведено та надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний договір довічного утримання (догляду) вчинявся під впливом обману з боку відповідача, що позивачем неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на волевиявлення останнього, тобто було доведено обставини, на які сторона позивача посилалася як на підставу своїх вимог. Таким чином, укладений правочин не відповідав на момент його укладення волі позивача, а відповідав волі іншого учасника правочину, відповідача у справі, і був вчинений в тому числі під впливом обману, а тому не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України. Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved