Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-08 00:00:00

у липні 2022 року [PERSON] звернувся у суд з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він є власником квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2021 року. У вказаній житловій площі з 31.05.1994 року зареєстрований відповідач [PERSON] , який є батьком попереднього власника квартири. Позивач зазначав, що [PERSON] більше року не проживає у вказаній квартирі, не несе витрат на її утримання, особистих речей в квартирі не має. За таких обставин, [PERSON] просив визнати його таким, що втратив право користування квартирою. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 04 серпня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. (а.с. 25) 29 серпня 2022 року до суду надійшла заява [PERSON] про визнання позову. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 12 серпня 2021 року. (а.с.6) У спірній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , що підтверджується даними довідки № 82908720 від 04.08.2022 р. про реєстрацію місця проживання особи відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської РДА. (а.с. 24) Позивач просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, у зв`язку з тим, що він в квартирі не проживає з не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, та не є членом родини. Суд вважає, що такі доводи позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У ч. 1 ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Частиною другою ст. 64 ЖК УРСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з позовом позивач вказував, що відповідач не проживає за вказаною адресою. Оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин, комунальні платежі не сплачує, в утримані житла участі не бере, а тому вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом підлягає задоволенню. З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 992,40 грн.

Outcome: approved