Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-22 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до Державного науково-дослідного виробничого Агрокомбінат «Пуща-Водиця», третя особа: виконуючий обов`язки директора Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий Агрокомбінат «Пуща-Водиця», [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування позову [PERSON] зазначив, що 14.04.1998 року він був прийнятий на роботу у радгосп «Пуща-Водиця» інженером - енергетиком, звідки звільнився 26.07.2011 року за власним бажанням. 17.10.2011 року позивач був прийнятий на роботу в Державний науково-дослідний виробничий Агрокомбінат «Пуща-Водиця» на посаду заступника генерального директора з питань організації роботи по механізації, автоматизації та енергозабезпечення. 01.06.2013 року позивача переведено на посаду заступника генерального директора з технічних питань та 09.10.2020 року переведений радником директора Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий Агрокомбінат «Пуща-Водиця», Наказом «Про звільнення [PERSON] « № 3-к від 15 січня 2021 року позивача звільнено з посади радника директора за угодою сторін. Позивач зазначає, що з посади радника директора Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий Агрокомбінат «Пуща-Водиця», оскільки його волевиявлення на звільнення з вказаної посади за згодою сторін не було, запис « 15.01.2021 року» у заяві про звільнення за згодою сторін виконано не ним, а отже згоди на своє звільнення з вказаної дати він не надавав. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить поновити його на посаді радника директора Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий Агрокомбінат «Пуща-Водиця» з 15 січня 2021 року; стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий Агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.01.2021 р. по дату ухвалення рішення суду; стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий Агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 91 000, 0 грн; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В судове засідання позивач, його представник не з`явилися, направленим до суду листом представник позивача просив розглядати справу у свою відсутність. Представник відповідача, третя особа в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи були належним чином повідомлені. Дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 14.04.1998 року [PERSON] був прийнятий на роботу у радгосп «Пуща-Водиця» інженером - енергетиком, звідки звільнився 26.07.2011 року за власним бажанням. 17.10.2011 року позивач був прийнятий на роботу в Державний науково-дослідний виробничий Агрокомбінат «Пуща-Водиця» на посаду заступника генерального директора з питань організації роботи по механізації, автоматизації та енергозабезпечення. 01.06.2013 року позивача переведено на посаду заступника генерального директора з технічних питань та 09.10.2020 року переведений радником директора Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий Агрокомбінат «Пуща-Водиця», Наказом «Про звільнення [PERSON] » №3-к від 15 січня 2021 року позивача звільнено з посади радника директора 15.01.2021 року за угодою сторін на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України. Підставою для звільнення позивача є особиста заява позивача від 15.01.2021 р. Відповідно до висновку почеркознавчої експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 20.09.2021 року № 22501/21-32 , «рукописний запис «15.01.2021р. «, що міститься у заяві [PERSON] про звільнення за угодою сторін від 15.01.2021 р., виконаний ймовірно не [PERSON] , а іншою особою. Відповідно до статті 2 КЗпП України державою забезпечується право громадян України на працю, що включає право на вільний вибір професії, роду занять і роботи з оплатою праці не нижче встановленого державною мінімального розміру. У відповідності до норми статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно до ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Припинення трудового договору з цих підстав застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору з цих підстав не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника, оскільки така вимога діє лише при звільненні за власним бажанням (ст.38). При цьому день закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей. Отже, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством. Аналогічну правову позицію з питання обов`язковості волевиявлення працівника на припинення трудового договору та чіткого визначення дати звільнення викладено у постановах КЦС ВС від 18.12.2019 та 15.07.2020, прийнятих у справі № 752/12431/17 та № 752/12431/17. Надана відповідачем заява про розірвання трудового договору за угодою сторін не визначає конкретної дати звільнення позивача, обов`язковість якої передбачено нормами трудового права, оскільки запис дати звільнення «15.01.2021 р.» виконаний не ним,Ю а іншою особою. Суд вважає, що Висновок судової експертизи є обґрунтованим, повним, ясним, достовірним та таким, що відповідає приписам Інструкції Міністерства юстиції України «Про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» від 08.10.1998р. № 53/5 (зі змінами та доповненнями). Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. З урахуванням наведеного, суд вважає, що відповідачем не доведено та не доказано належними і допустимим доказами, законні підстави для звільнення [PERSON] за угодою сторін з підстав п 1 ч.1 ст.36 КЗпП України, оскільки відсутнє волевиявлення позивача на припинення трудового договору з 15.01.2021 року. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників процесу перед законом і судом. Зі змісту частини першої статті 233 КЗпП України вбачається, що перебіг місячного строку за вимогою про поновлення на роботі починається із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, відповідно до статі 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29.06.2004 є частиною національного законодавства. Основним міжнародним договором, що стосується цивільного судочинства є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відтак, одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, з урахуванням принципу правової визначеності, суд вважає правомірним поновлення позивачу пропущеного ним з поважних причин строку на звернення до суду. Способи захисту трудових прав наведені, зокрема, у статтях 235 КЗпП України. Так, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша статті 235 КЗпП України). Цей спосіб захисту порушених прав працівника застосовується незалежно від підстави припинення з ним трудового договору у випадку незаконного звільнення працівника чи його незаконного переведення на іншу роботу. Відповідно до постанови КМ України № 100 від 08.02.1995р. (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розрахунок середнього заробітку обчисляється за останніх два повних місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна плата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). При визначені розміру середнього заробітку позивача суд виходить з заробітної плати позивача за два останні повні відпрацьовані місяці листопад-грудень 2020 року. Розрахований згідно даних довідки відповідача від середньоденний заробіток [PERSON] складає 1081, 86 грн, що підтверджується довідкою ДП «Науково-дослідного, виробничого агрокомбінату «Пуща-Водиця» від 09.02.2022 р № 120/1.01-13. Період вимушеного прогулу з 15.01.2021 року по день ухвалення рішення суду - 23.09.2022 року становить 381 робочих днів. З урахуванням кількості робочих днів - 381р.д. у зазначеному періоді та середньоденний заробіток - 1081, 86 грн, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.01.2021 року по 23.09.2022 року у розмірі 412 188, 66 грн. Разом з тим, Пленум Верховного Суду України в пункті 6 Постанови №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснив, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. У зв`язку з цим суд вважає за необхідне в резолютивній частині рішення зазначити що середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 412 188, 66 гривні підлягає стягненню за вирахуванням податків та обов`язкових платежів. Відповідно до ст. ЦК України, Щодо вимог про стягнення моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення, суд виходить з наступного. Згідно із статтею 237-1 КЗпП України, підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрата нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.13 своєї постанови від 31 березня 1995 року № "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" з наступними змінами і доповненнями, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У п.п. 3, 9 цієї ж постанови роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування такої шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Захист порушеного права у сфері трудових правовідносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких зазнала особа у зв`язку із посяганням на її трудові права та інтереси. У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода серед іншого полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Згідно пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже, незаконне звільнення завдало позивачу моральну шкоду, оскільки було порушено законне право позивача на працю, що стало підставою звернення з відповідним позовом до суду, спричинення переживань, та в цей період відшукання інших джерел для свого існування, що призвело до моральних страждань, які є у причинному зв`язку зі звільненням. При визначені розміру моральної шкоди, суд вважає позов в цій частині підлягає до задоволення частково, та виходячи з вимог розумності і справедливості, приходить до висновку визначити відшкодування заподіяної моральної шкоди в сумі 50 000, 0 грн. Подана позивачем уточнена заява про стягнення з відповідача коштів за проведену експертизу підлягає задоволенню, оскільки розмір коштів, сплачених позивачем за експертизу, підтверджено відповідним актом № 24/25/26-21 здачі-приймання висновку експерта від 26.04.2021. При звернені до суду з позовом позивач на підставі вимог Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за заявленими позовними вимогами, враховуючи повне задоволення позовних вимог, тому у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок відповідача. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840, 00 грн за вимогу про стягнення моральної шкоди.

Outcome: partial