Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-06 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. 22.08.2022\~року позивачка\~ [PERSON] ,\~звернулася до\~суду з\~вищезазначеним позовом,\~в якому\~просить суд: визнати за нею - [PERSON] - право власності на житловий будинок [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку - літ. «А», загальною площею - 108, кв.м., житловою площею - 70,6 кв.м.; вбиральня - літ. «Є»; сараю - літ. «I»; споруд - № 1-2. Свій позов обґрунтовує зокрема тим, що 16.09.2018 року нею був укладений у простій письмовій формі договір з відповідачем [PERSON] , згідно якого вона придбала у неї житловий будинок [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку - літ. «А», загальною площею - 108,8 кв.м., житловою площею - 10,6 кв.м.;, вбиральня - літ. «Є»; сараю - літ. «І»; споруд - № 1-2. Вказаний житловий будинок належить [PERSON] на підставі заповіту від 12.08.2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андреєвою Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 349. Так позивач зазначає, що порушуючи ст. 657 ЦК України цей договір не був засвідчений нотаріально, проте відповідачка ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Відповідно до договору від 16.09.2018 року позивач повністю розрахувалася з відповідачкою, а відповідачка як доказ того, передала позивачу житловий будинок та всі правовстановлюючі документи на нього. За спільною домовленістю з відповідачем, сторони повинні були оформити договір купівлі-продажу житлового будинку нотаріально, але [PERSON] відмовляється від цього, посилаючись на те, що поїхала на постійне місце проживання до іншої області. На теперішній час позивачка бажання переоформити належний їй житловий будинок, але з вищевикладених підстав це неможливе, тому вважає, що порушується її право власності. Процесуальні дії. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.08.2022 року провадження по справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. 07.09.2022 року сторони у судове засідання не з`явились.\~ Позивачка в судове засідання не з`явилася, 07.09.2022 року подала до канцелярії суду заяву у якій позов підтримала, просила справу розглядати у її відсутність. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, 07.09.2022 року до канцелярії суду надійшла заява представника [PERSON] , [PERSON] за довіреністю відповідно до якої остання зазначає, що не заперечує проти задоволення вимог та просить справу розглядати у відсутність сторони. У відповідності з ч.2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України,\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Фактичні обставини справи. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, що 16.09.2022 року між [PERSON] , з однієї сторони, та громадянкою [PERSON] , з другої сторони, було укладено в простій письмовій формі договір купівлі продажу, щодо продажу нерухомого майна, а саме житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку - літ. «А», загальною площею - 108, кв.м., житловою площею - 70,6 кв.м.; вбиральня - літ. «Є»; сараю - літ. «I»; споруд - № 1-2. Вказаний будинок належить відповідачці на праві власності. Відповідачка [PERSON] , отримала від [PERSON] , гроші за проданий житловий будинок в сумі 4800 (Американських доларів) та передала [PERSON] , документи на вказаний житловий будинок. Судом встановлено, що відповідно до рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 квітня 2007 року, було визнано за [PERSON] , право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Серпня. Відповідно до\~Витягу про\~реєстрацію права\~власності на\~нерухоме майно\~№ 26238570\~дата 27.05.2010\~року (реєстраційний\~номер 12643095)\~тип об`єкту\~житловий будинок,\~що розташований\~за адресою: будинок [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] , на підстава рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області справа № 2 3564 від 18.04.2007 року. Відповідно до умов договору купівлі-продажу з боку покупця умови договору купівлі продажу житлового будинку, розташованого за адресою: будинок [ADDRESS] , були виконані, однак до теперішнього часу відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Так ч.2 ст. 220 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями\~15,\~16 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. \~Згідно\~ст.640 ЦК України\~договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.\~\~\~\~\~\~\~\~Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. \~Статтею 655 ЦК України\~встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до\~ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. \~У відповідності до\~ст.334 ЦК України\~право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майно, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно із\~ст.398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. За загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбаченими п.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен укладатись у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У відповідності зіст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004р. N952-IV встановлено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Частиною 1. ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, в тому числі і право власності на нерухоме майно. Згідно з ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. При вирішенні справи по суті суд приймає до уваги правову позицію, яка викладена в Постанові ВСУ № 6-1288цс17 від 06 вересня 2017 року, згідно якої суди дійшли неправильного висновку про те, що норма ч. 2ст. 220 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин у зв`язку з необхідністю державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна. Однією з умов застосування ч. 2ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. ВСУ в своїй Постанові від 04 жовтня 2017 року зазначив, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. Таким чином, суд, дослідивши надані письмові докази в сукупності, дійшов висновку, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу купівлі-продажу нерухомого майна. Відповідно\~до ч.\~1\~ст.\~130\~Земельного\~кодексу\~України,\~набувати\~право\~власності на\~земельні\~ділянки\~сільськогосподарського призначення\~можуть: а)\~громадяни\~України; б)\~юридичні\~особи\~України,\~створені\~і\~зареєстровані за\~законодавством\~України,\~учасниками\~(акціонерами,\~членами)\~яких\~є\~лише громадяни\~України\~та/або\~держава,\~та/або\~територіальні\~громади; в)\~територіальні\~громади; г) держава. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні\~від\~15\~листопада\~1996\~року\~у\~справі «Чахал\~проти\~Об`єднаного\~Королівства»\~Європейський\~суд з\~прав\~людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії», було зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином суд приходить до висновку, що звертаючись із вимогою про визнання права власності на житловий будинок, позивачем було обрано належний спосіб захисту свого порушеного права. Висновки за результатами розгляду справи На підставі викладеного, суд вважає, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки заявлені вимоги є обґрунтованими, правомірними та спрямовані на захист прав позивача, та відповідачем не заперечувались позовні вимоги.

Outcome: approved