Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-22 00:00:00

11 жовтня 2021 року до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Одеської територіальної громади в особі Одеської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що 20 січня 2007 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] та взяла прізвище « [PERSON] ». Під час одруження з [PERSON] він проживав в квартирі [ADDRESS] , яка належала Одеській міській раді, та мав статус наймача цього житла. Окрім нього в квартирі на правах члена сім`ї наймача був зареєстрований його син [PERSON] , котрий не проживав в квартирі з кінця 1996 року - початку 1997 року, оскільки його матір після розірвання шлюбу із [PERSON] переїхала до свого житла, забравши сина. Після нового одруження [PERSON] заселив свою дружину [PERSON] до квартири [ADDRESS] у якості члена сім`ї наймача. Заперечень на це з боку законного представника на той час неповнолітнього [PERSON] не надходило. [INFO] [PERSON] досяг повноліття та жодного разу не заявляв вимог про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю його письмової згоди на її вселення до цієї квартири у якості члена сім`ї наймача [PERSON] відповідно до вимог ч. 1 ст. 65 ЖК України, а також не звертався до суду із позовами про усунення йому перешкод в користуванні жилими приміщеннями в квартирі [ADDRESS] та про його вселення до цього житла. В зв`язку з чим, позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати її такою, що набула право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням в цій квартирі. Ухвалою від 15 листопада 2021 року по справі відкрито провадження та встановлено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження. 13 грудня 2021 року до суду від позивача [PERSON] надійшло клопотання про перехід в загальне позовне провадження. 04 січня 2022 року до суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в повному обсязі у задоволенні позовної заяви, оскільки позивач не належить до кола осіб, які мають право на звернення до суду із таким позовом, а також у зв`язку з недотриманням встановленого порядку вселення позивача в квартиру, відсутність письмової згоди усіх членів сім`ї на її вселення, відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги позивача. 26 січня 2022 року в судовому засіданні задоволено клопотання позивача та розгляд справи призначено в порядку загального провадження та призначено підготовче судове засідання. 08 лютого 2022 року до суду подано уточнену позовну заяву та відповідь на відзив, в яких позивач просила позовні вимоги задовольнити, оскільки вона як дружина наймача [PERSON] вселилась в квартиру у зв`язку з укладенням шлюбу між ними, де спільно проживали та вели спільне господарство. Крім того, відповідач в квартирі не проживав після переїзду з матір`ю, після досягнення повноліття, не виявив бажання проживати в квартирі батька та не звертався з позовом до суду про відновлення порушеного права на житло та примусового вселення до квартири не звертався, а тому втратив право користування квартирою. 08 лютого 2022 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Кокарєва А.П. до суду надійшли заяви про відмову у прийнятті уточненої позовної заяви позивача та про застосування строку позовної давності, в якій просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 15 лютого 2022 року згідно протоколу судового засідання закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав поданий позов, з урахуванням уточнень, наполягаючи на його задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на відсутність підстав для цього. З`ясувавши обставини справи, дослідивши та перевіривши їх доказами, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних, встановлених судом обставин. Судом встановлено, що 20 січня 2007 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. [PERSON] проживав в квартирі [ADDRESS] , яка належала Одеській міській раді, через що гр. [PERSON] мав статус наймача цього житла. Після одруження [PERSON] заселив свою дружину - позивача до квартири [ADDRESS] , в якій сам проживав, у якості члена сім`ї наймача. Вказаний факт підтверджується заявами [PERSON] та [PERSON] від 01.12.2021 року, які зареєстровані в реєстрі під № 2044, 2045 та завірені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гордою І.В. (а.с. 29-30). Також в квартирі на правах члена сім`ї наймача був зареєстрований син чоловіка - [PERSON] , який не проживав в квартирі з кінця 1996 року - початку 1997 року, оскільки матір сина після розірвання шлюбу із [PERSON] переїхали проживати до свого житла, забравши сина. В той же час, відповідач [PERSON] , після досягнення повноліття, не виявляв бажання та не вживав спроб вселитись в квартиру [ADDRESS] , як і не заявляв про виселення позивача [PERSON] з вказаної квартири, через відсутність його письмової згоди на її вселення. З вищезазначених заяв [PERSON] та [PERSON] від 01.12.2021 року, також слідує, що [PERSON] жодного разу не з`являвся до свого батька за місцем реєстрації, навіть у якості гостя. [INFO] помер чоловік позивача та батько відповідача - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 7). Позивач з 2007 року та після смерті її чоловіка по теперішній час проживає в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (Із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України N 2 від 10.03.89 N 13 ( v0013700-92 ) від 25.12.92 N 15 ( v0015700-98 ) від 25.05.98), вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 ( v0009700-96 ) "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. ( Пункт 9 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України N 15 ( v0015700-98 ) від 25.05.98 ) Як встановлено судом, позивач [PERSON] вселилась в квартиру [ADDRESS] після укладення шлюбу з [PERSON] , тобто з 2007 року з метою подальшого спільного проживання та ведення спільного господарства. На момент смерті чоловіка позивача [PERSON] , вони з [PERSON] перебували у шлюбі та заяв про розірвання шлюбу не подавали. Отже, судом з`ясовано, що позивач проживала в квартирі [ADDRESS] з 2007 року по 2021 рік, як член сім`ї [PERSON] , а саме дружина, в якій і проживає по теперішній час. Між тим, як слідує з матеріалів справи, згоди на вселення у квартиру [ADDRESS] у позивача дійсно не було. Проте, не було і заперечень інших членів сім`ї наймача щодо такого вселення позивача, як і не було жодних звернень до відповідних органів з приводу виселення позивача, або подання позову до суду та спроб і намагань інших членів сім`ї наймача [PERSON] вселитись квартиру [ADDRESS] . Жодних доказів того, що [PERSON] систематично руйнувала чи псувала жиле приміщення, або використовувала його не за призначенням, або систематично порушувала правила співжиття, що робило неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, до суду не надано. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення ( ст.116 ЖК України). В той же час, підстав вважати, що [PERSON] самоправно зайняла жиле приміщення за адресою: [ADDRESS] , у суду немає. Відтак, суд приходить до висновку, що позивач вселилась до [ADDRESS] в 2007 році після укладення шлюбу з [PERSON] на законних підставах, як член сім`ї наймача, вела спільне господарство з ним, проживала в квартирі та проживає тривалий час, жодних перешкод не чинила іншим членам сім`ї наймача у користуванні вказаною квартирою, а тому може бути визнана особою, яка набула право користування жилим приміщенням. Разом з тим, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. На момент розгляду справи у позивачки відсутнє зареєстроване місце проживання, що підтверджується копією її паспорта а.с. 3). Одночасно судом встановлено згідно відповіді відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 28.10.2021 року зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є [ADDRESS] . Частиною другої статті 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2020 року у справі № 336/1773/17, в якій вирішувався спір між фізичними особами - співвласниками жилого приміщення про зняття з реєстрації місця проживання, зазначено, що згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. У зв`язку із цим, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права. Суд встановив, що відповідач є сином померлого чоловіка позивача, тобто членом сім`ї [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку належить дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з власником будинку і ведуть з ним спільне господарство. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 39 постанови від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.11 своєї постанови «Про судове рішення у цивільних справах», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1, 2ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Окрім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Однак, позивачем не було доведено порушення відповідачем її прав та законних інтересів. Таким чином, порушень прав позивача як користувача квартири, судом не вбачається, навіть якщо інший член сім`ї наймача не проживає тривалий час в квартирі, а тому [PERSON] не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Крім того, суд звертає увагу, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у володінні [PERSON] відсутнє нерухоме майно. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинок (квартирою), крім випадків, установлених законодавством (ст. 155 ЖК України). Із роз`яснень, які містяться у п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 7 лютого 2014 року видно, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Як слідує з аналізу вищевказаних норм чинного законодавства України, відповідач [PERSON] , який є членом сім`ї наймача квартири та тривалий час не проживає в даній квартирі, не може бути позбавлений права користування квартирою за позовом іншого члена сім`ї наймача квартири, оскільки ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а тому будь-які правові підстави для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, відсутні. Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, то суд зазначає наступне: Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК). За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Суд вважає, що відносини, які склались між сторонами є триваючими, а тому позовна давність не підлягає застосуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Судом встановлено, що позивачем понесенні витрати по сплаті судового збору у розмірі 1816 грн., що підтверджується матеріалами справи та враховуючи часткове задоволення позовних вимог, судовий збір у розмірі 908 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. За таких обставин, з огляду на викладене, дослідивши докази в їх сукупності та надавши їм правову оцінку, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial