Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із заявою, в якій просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , громадянина України, місце народження м.Ізюм, Харківська область, місце реєстрації: [ADDRESS] , який помер [INFO] в Харківській області м.Ізюм, причина смерті: ішемічний інфаркт головного мозку. гіпертонічна хвороба, мотивуючи тим, що заявник, [INFO] у м.Ізюм Харківської області помер мій батько громадянин України [PERSON] [INFO] , уродженець м.Ізюм Харківської області відповідно до паспорту серії [NUMBER] виданого Ізюмським МРВ ЦМВС України в Харківській області 17 травня 1996 року. Документом, що підтверджує факт смерті є лікарське свідоцтво про смерть № 48 видане 14 травня 2022 року Ізюмською Центральною міською лікарнею у м.Ізюм, тобто на території тимчасово непідконтрольній уряду України. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 48 виданого Ізюмською Центральною міською лікарнею у м.Ізюм, причина смерті ішемічний інфаркт головного мозку. Гіпертонічна хвороба. Після приїзду з м.Ізюм в м.Біла Церква заявник звернулась до Білоцерківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) із метою отримання свідоцтва про смерть. Однак в усній консультації їй було відмовлено у реєстрації смерті, оскільки нею для підтвердження факту смерті пред`явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, а отже відповідає встановленій законодавством формі та не містить печатки. У зв`язку з чим наявна довідка не може бути прийнята відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті, відповідно до підпункту 1 пункту 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Зазначала, що встановлення факту смерті в судовому порядку необхідно їй з метою подальшої реєстрації цього факту в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання свідоцтва про смерть, згідно чинного законодавства України. Відсутність свідоцтва про смерть батька перешкоджає їй в отриманні допомоги на поховання, передбаченої ст.53 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та оформленні документів, необхідних для прийняття спадщини. Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу 07 вересня 2022 року передано на розгляд судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 06 вересня 2022 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судовий розгляд за правилами окремого провадження у відкритому судовому засіданні на 07 вересня 2022 року о 10:00 год. в приміщенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області за адресою: м. Біла Церква вул. Турчанінова, 7. Заявник [PERSON] 07 вересня 2022 року звернулась до суду з заявою про розгляд справи у її відсутності. Заяву підтримала повністю та просила задовольнити. Представник заінтересованої особи - Білоцерківський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) 08 вересня 2022 року направив на адресу суду лист про розгляд справи без представника відділу. Частиною 2 статті 317 ЦПК України визначено, що справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду. Враховуючи зміст наведеної правової норми судом ухвалено проводити розгляд справи без участі учасників справи, які повідомлялися про розгляд справи. Заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Дослідивши письмові докази, допитавши свідка встановлено наступне: Відповідно до свідоцтва про народження заяника [PERSON] , серії [NUMBER] виданим Жовтневим райвідділом РАЦС м.Харкова 23.12.1981 року, актовий запис № 293, де в графі батько зазначено [PERSON] . Із вказаного свідчить те, що заявник [PERSON] є дочкою [PERSON] . [INFO] [PERSON] , [INFO] , помер, про що 14 травня 2022 року Ізюмською центральною міською лікарнею видано лікарське свідоцтво про смерть № 48. Причина смерті вказано: ішемічний інфаркт головного мозку, гіпертонічна хвороба. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України - суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз.2 ч.1 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Частинами 3-4 статті 49 ЦК України встановлено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. На підтвердження факту смерті батька заявниця надала копію лікарського свідоцтва про смерть № 48, виданого на тимчасово окупованій території. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , суду пояснила, що являлась дружиною [PERSON] , який [INFO] помер в м.Ізюм, де і похований. Зазначала, що м.Ізюм в даний час являється тимчасово окупованою територією, тому зареєструвати його смерть у встановленому законодавством України порядку не виявилося за можливе. Лікарське свідоцтво про смерть чоловіка їй видали у морзі міста Ізюм Харківської області, після перепоховання її чоловіка на місцевому кладовищі, пояснивши, що у них відсутня печатка лікарської установи. Органи ДРАЦС на території міста Ізюм Харківської області не працюють через окупацію міста російськими військовими. Оцінюючи надані суду документи в сукупності, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлена Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженої наказом Міністерством охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-який акт (рішення, документ), видані органами та/або особами на тимчасово окупованій території, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, є недійним і не створює правових наслідків Згідно приписів ст. 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів. Встановлення факту народження або смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України. Відповідно до ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим, тому заява підлягає до задоволення. На підставі викладеного та ст. ст. 13, 76-81, 89, 263-265, 293, 294, 315-317, 430 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved