Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-04 00:00:00

27 грудня 2019 року [PERSON] звернулась із позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Южноукраїнський міський відділ Державної виконавчої служби ГТУЮ в Миколаївській області, приватний нотаріус Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Дмитрієва В.В., [PERSON] , про визнання іпотечного договору б/н від 22 серпня 2007 року припиненим та скасування заборони відчуження квартири [ADDRESS] . Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що 22 серпня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі-ТОВ «Український промисловий банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір №352/ФКВ-07, відповідно до якого останній отримав 19890 доларів США з розрахунку 14,3% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк до 21 серпня 2022 року. В той же день ТОВ «Український промисловий банк» уклав іпотечний договір б/н з [PERSON] та [PERSON] , які виступають майновими поручителями [PERSON] . Предметом договору іпотеки є двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] та [PERSON] . При посвідченні договору іпотеки приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Дмитрієвою В.В. накладена заборона відчуження цієї квартири до припинення дії договору іпотеки. [PERSON] помер, у зв`язку з чим рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 02 червня 2014 року за позовом правонаступника ТОВ «Український промисловий банк» - ПАТ «Дельта Банк» в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором у сумі 253891 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, на двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] шляхом продажу предмета договору іпотеки на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження. У серпні 2014 року Державним виконавцем Южноукраїнського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області у відкритті виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим на підставі рішення у вказаній справі, відмовлено на підставі пункту 8 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», матеріали виконавчого провадження знищені у зв`язку зі спливом строків зберігання. [PERSON] не може розпоряджатися належним їй майном, оскільки її квартира, що є предметом договору іпотеки, забезпечує вимоги іпотекодержателя за кредитним договором Банку з [PERSON] і після його смерті. В судове засідання представник позивача не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій просить розглядати справу без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник третьої\~особи Южноукраїнський відділ державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду клопотання із проханням розглядати справу без участі представника. Треті особи приватний нотаріус Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Дмитрієва В.В. та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Розгляд справи проведено без участі учасників справи з урахуванням положень ч.1 ст. 223 ЦПК України. Дослідивши докази в сукупності, суд приходить до наступного. 22 серпня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №352/ФКВ-07, відповідно до якого останній отримав 19890 доларів США з розрахунку 14,3% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк до 21 серпня 2022 року /т.1 а.с. 14-20/. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та [PERSON] і [PERSON] , які виступали майновими поручителями [PERSON] , 22 серпня 2007 року було укладено договір іпотеки, згідно якого останні надали в іпотеку нерухоме майно, що належить їм на праві власності та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Дмитрієвою В.В. та накладена заборона відчуження цієї квартири до припинення дії договору /т.1 а.с. 21-24/. Пунктом 6.2. іпотечного договору передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання зобов`язань, забезпечених іпотекою за цим Договором. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 02 червня 2014 року задоволено позов ПАТ «Дельта Банк», в рахунок дострокового погашення заборгованості за кредитним договором №352/ФКВ-07 від 22 липня 2007 року, на загальну суму 253 891 грн. 57 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки з [PERSON] та [PERSON] , а саме, на двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 53,0 кв.м, житлова площа 31,0 кв.м., яка належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] , шляхом продажу предмета іпотеки на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження /т. 1 а.с. 204-205/. Згідно даних ВП спецпідрозділ Автоматизованої системи виконавчих проваджень на адресу відділу з 30 липня 2014 року надійшов виконавчий лист Южноукраїнського міського суду від 17 липня 2014 року № 486/605/14-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, двокімнатну квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] та [PERSON] . Державним виконавцем Южноукраїнського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області 07 серпня 2014 року у відкритті виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим на підставі рішення у вказаній справі відмовлено на підставі пункту 8 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження». На даний час матеріали виконавчих проваджень знищено у зв`язку зі сплином строків зберігання /т. 1. а.с. 12, 13/. Відповідно до договору №2303/К/2 купівлі-продажу майнових прав від 02 вересня 2020 року, посвідченого 02 вересня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. за реєстровим № 1610 /т.1 а.с. 80-82, 127-128/, ПАТ «Дельта Банк» передав у власність ТОВ «ДІДЖІ ФІНАНС» майнові права за кредитним договором № 352/ФКВ-07 від 22 серпня 2007 року та іпотечним договором № б/н від 22 серпня 2007 року, укладеним з іпотекодавцями [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07 жовтня 2020 року /т.1 а.с. 89/ у цивільній справі замінено первісного відповідача ПАТ «ДельтаБанк» на відповідача - ТОВ «ДІДЖІ ФІНАНС». Постановою Миколаївського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року /т.1 а.с. 292-296/ ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07 жовтня 2020 року скасовано та у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про залучення до участі у справі правонаступника юридичної особи відмовлено. Згідно інформації\~з Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно\~та Реєстру\~прав власності\~на нерухоме\~майно,\~Державного реєстру\~Іпотек,\~Єдиного реєстру\~заборони відчуження\~об`єктів\~нерухомого майна\~щодо об`єкта\~нерухомого майна\~квартири за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~станом на\~05\~червня 2019\~року нерухоме майно перебуває в іпотеці за іпотечним договором від 22 серпня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Дмитрієвою В.В., іпотекодержателем за яким зазначено ПАТ «Дельта Банк» /т.1 а.с. 7-8/. Також вказана інформація містить дані про обтяження № 5526890, 22 серпня 2007 року 10:51:07. Власники вказаної квартири [PERSON] (1/3 частка) та [PERSON] (2/3 частки). Відповідно до\~інформації з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~Реєстру прав\~власності на\~нерухоме майно,\~Державного реєстру\~Іпотек,\~Єдиного реєстру\~заборони відчуження\~об`єктів\~нерухомого майна\~щодо об`єкта\~нерухомого майна\~квартири за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~станом на\~27\~травня 2021\~року нерухоме майно перебуває в іпотеці за іпотечним договором від 22 серпня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Дмитрієвою В.В., іпотекодержателем за яким зазначено ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» /т.1 а.с. 121-123/. Також вказана інформація містить дані про обтяження № 5526890, 22 серпня 2007 року 10:51:07. Власники вказаної квартири [PERSON] (1/3 частка) та [PERSON] (2/3 частки). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно з положеннями частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, заставою. Окремим видом застави є іпотека. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Підстави припинення зобов`язання передбачені статтями 599, 601, 604, 609 ЦК України, зокрема стаття 559 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Відсутність реального і своєчасного виконання зобов`язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавецем може бути боржник або інша особа - майновий поручитель. Суд встановив, що іпотекодавці [PERSON] та [PERSON] не є боржниками за кредитним договором. Позивач вказує в позовній заяві, що позичальник [PERSON] помер, разом із тим, доказів зазначеного суду не надає, як і не вказує на спадкоємців після його смерті. Також позивач посилається в своїй позовній заяві на те, що державним виконавцем було відмовлено у відкритті виконавчого провадження у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом із тим, статтею 17 Закону України «Про іпотеку» не передбачено таких підстав для припинення іпотеки, як смерть позичальника (боржника), чи то відмова у відкритті виконавчого провадження. Доказів виконання основного зобов`язання за кредитним договором позивач також не надала, як і не надала доказів виконання нею, як одним із майнових поручителів зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки. До того ж, позивач є одним із співвласників спірної квартири та іпотекодавцем за договором, крім позивача [PERSON] є [PERSON] , яка має статус у справі третьої особи. Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина 5 статті 3, абзаци 2,7 частини 1 статті 17 Закону «Про іпотеку», частина 1 статті 593 ЦК). За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц (провадження № 14-88цс19). Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина 3 статті 17 Закону «Про іпотеку»). Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивачем не надано суду доказів того, що забезпечене іпотекою зобов`язання за вищевказаним кредитним договором виконано, тому зобов`язання за іпотечним договором, яке є похідним від кредитного договору, також не припинилося. Стосовно позовних вимог в частині скасування заборони відчуження квартири, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з абзацом другим частини другої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Водночас, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18). Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору). Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до статті 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Згідно з пунктом 5 Глави 15 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 року (далі - Порядок), нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом. Пунктом 6.1 Глави 15 Розділу ІІ Порядку передбачено, що про зняття заборони, а також про зняття судовими або слідчими органами та органами державної виконавчої служби накладеного ними арешту на майно нотаріус робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна. Отже, законодавством передбачено підстави та порядок зняття заборони відчуження нерухомого майна. Враховуючи необхідність документального закріплення підстав зняття нотаріусом заборони відчуження нерухомого майна (нотаріус не може зняти заборону без офіційного звернення), у разі особистого звернення до нотаріуса осіб, які є ініціаторами зняття заборони, та мають на це необхідні права та повноваження, нотаріусу слід відбирати від таких осіб відповідну заяву, в якій міститиметься прохання про зняття заборони відчуження нерухомого майна та до якої додаються необхідні підтверджуючі документи. При одержанні заяви та підтверджуючих документів, на виконання пункту 6.1. Глави 15 Розділу ІІ Порядку, нотаріус реєструє таку заяву в журналі реєстрації вхідних документів та робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна. Після зняття заборони відчуження нерухомого майна нотаріус, який зняв заборону, може провести державну реєстрацію припинення обтяження (заборони), а також припинення іншого речового права (іпотеки) - у разі, коли знімається заборона з предмета іпотеки, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тобто у процедурі зняття заборони первинними є дії щодо завершення початої нотаріальної дії з накладення заборони (з проставленням відміток у відповідному реєстрі та алфавітній книзі та проставлення відмітки на правочині) та лише після цього можливе внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо припинення заборони та іпотеки. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. За положеннями частини першої статті 593 ЦК України припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується. Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням, є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки. Підстави для нотаріуса вчиняти певні дії відсутні, оскільки у випадку одержання відповідної заяви та підтверджуючих документів або за наявності рішення суду нотаріус сам повинен зняти заборону відчуження майна та провести державну реєстрацію припинення обтяження (заборони), а також - припинити інше речове право (іпотеку). Позовні вимоги скасування заборони відчуження квартири є похідними від позовних вимог про визнання іпотеки припиненою, а звернення до суду з позовом про скасування заборони відчуження нерухомого майна є неефективним способом захисту порушених прав власника майна. Також, суд звертає увагу на той факт, що ТОВ «ДІДЖІ ФІНАНС» було передано право вимоги за кредитним договором, а разом із тим, останній не є учасником даної справи. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартири за адресою: [ADDRESS] станом на 27 травня 2021 року [PERSON] та [PERSON] залишилися власниками вказаної квартири, ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» зазначений як іпотекодержатель. Представнику позивача було достеменно відомо щодо зміни іпотекодержателя, оскільки, позивачем подавалось до суду заперечення на заміну сторони у справі /т. 1 а. с. 149-150/, та, як зазначалось вище, постановою Миколаївського апеляційного суду було ухвалена постанова від 08 грудня 2020 року за апеляційною скаргою позивача /т. 1 а.с. 292-296/. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним, недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову\~обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. За викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) № 303-A, пункт 29). Згідно з п. 2 ч. 2 ст.\~141\~ЦПК\~України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed