Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-07 00:00:00

07 липня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зобов`язання припинити дії шляхом демонтажу камер відеоспостереження, зобов`язання знищити інформацію, що міститься на них та стягнення моральної шкоди. Свої вимоги обгрунтовує тим, що будучи співвласником квартири [ADDRESS] , проживаючи за вищевказаною адресою разом з сім`єю, користується з відповідачем, яка є власником квартири [ADDRESS] у вищевказаному будинку, прибудинковою територією навколо їх будинку. Зазначає, що без її відому та дозволу, [PERSON] встановила три камери відеоспостереження та стіні будинку, дві з яких направила в сторону входу до належної їй квартири. З цього приводу вона звернулася з заявою до ВП №1 Володимирського РП ГУНП України у Волинській області і отримала відповідь, в якій їй рекомендовано для вирішення спору звернутися до суду. Вважає, що [PERSON] порушила охоронювані законом її особисті права та права членів її сім`ї на особисте життя та його таємницю, оскільки ч.1 ст.307 ЦК України визначено, що фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Зазначає, що неправомірними діями [PERSON] їй завдано моральну шкоду, яку оцінює в 10000 грн. Тривалий час вона та її рідні перебувають під відеонагладом відповідача, внаслідок чого в їх сім`ї виникла напруга та дискомфорт. Всі вони сковані та почувають себе ніяково, оскільки відповідач [PERSON] контролює кожен їх крок, їх присутність чи відсутність в квартирі, прихід гостей і погрожує тим, що в неї достатньо відеоматеріалів для поширення в засобах масової інформації. Все це завдає їй душевного болю і страждань, викликає незручності, і як наслідок вона витрачає додаткові зусилля та кошти для відновлення своїх прав та звичного ритму життя. Також, зазначає, що її родичі, друзі, однокласники дітей уникають зустрічі з ними в їх житлі, оскільки не хочуть бути об`єктами відеофіксації. З огляду на вищевикладене, просить суд відновити її порушені особисті немайнові права, а саме зобов`язати [PERSON] демонтувати три камери відеоспостереження на стіні будинку [ADDRESS] (на добудові до кв. [ADDRESS] ), знищити інформацію, що наявна на цих камерах та стягнути з [PERSON] в її користь 10 000 грн. моральної шкоди. Також просила стятнути з відповідача в свою користь судові витрати у справі. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала позов з підстав викладених у ньому. Зазначила, що з 2009 року проживає по сусідству з відповідачем і перебуває з [PERSON] в неприязних стосунках. Хоча територія огорожена парканом і розділені присадибні ділянки, однак в 2011-2012 році відповідач [PERSON] при вході у власне помешкання, встановила дві камери відеоспостереження, а 2017 році змонтувала ще й третю камеру. Дві з цих камер працюють в темну пору доби і фільмують присадибну ділянку, що перебуває включно у користуванні її та членів її сім`ї, що на її думку є грубим порушенням особистих немайнових прав. Відеокамери, які встановила [PERSON] без згоди інших меншканців будинку, крім як присадибну ділянку фіксують вхід та вихід з двору, прохід до вхідних дверей її квартири тощо. Більше того, неодноразово [PERSON] погрожувала їй і вказувала на те, що має достатньо відеоматеріалу, а її кумі [PERSON] в червні 2017 року показувала з вікна квартири відео з нею та її дитиною. Представник позивача [PERSON] позов підтримав в повному обсязі та просив його задоволити. Доводи відповідача [PERSON] стосовно того, що прибудинкова територія будинку є вулицею і не вимагає одержавння згоди інших осіб та встановлення системи відеоспостереження, грунтується на власному тлумаченні закону та спростовується фактичними обставинами справи, зокрема тим, що прибудинкова територія позивача огороджена та прилягає до належного позивачу житла, відтак монтуючи системи відеоспостереження відповідач переслідувала іншу мету як власний захист і безпеку. В своїй письмовій промові долученій до матеріалів справи в судових дебатах, наголосив на підставності та обґрунтованості позову (а.с.146-149 т.2). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просила відмовити у позові у зв`язку з його безпідставністю та необгрунтованістю. Позов [PERSON] , на її думку, грунтується виключно на припущеннях і немає жодного документального підтвердження. Камери про які зазначає позивач встановлені в 2011 році і саме над вхідними дверима належної їй квартири. Раніше ці камери фільмували вхід до під`їзду та до горища будинку, однак з 2014 року вони не працюють і не проводять відонагляд. Ці камери встановив її бувший чоловік виключно з метою захисту належного їй помешкання та власної безпеки. Всі заперечення щодо позовних вимог позивача виклала у своїх письмових поясненнях (а.с.186-193 т.1, а.с.71-77 т.2) Свідок [PERSON] пояснила, що проживає разом з дочкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Ні вона, ні члени її родини не давали відповідачу згоди на зйомку відео камерами. За допомогою спірних камер відповідач збирає інформацію щодо їх особистого життя. Ракурс камери охоплює саме вхід до їх квартири. Спочатку відповідач встановила одну камеру, яка фільмувала вхід в квартиру та проїзджу частину, а в травні 2017 року вона встановила ще одну камеру і направила прямо на вхід в їх квартиру, як наслідок вхід в квартиру фільмує дві камери відеоспостереження. В червні 2017 року [PERSON] повідомила їй, що [PERSON] перебуваючи на ринку м. Нововолинська, показувала на своєму телефоні відео, яке виведене з камер відеоспостереження. На цьому відео зафіксовано як вона ніби то підкидала сміття під двері відповідача. Тоді [PERSON] звернулася в поліцію і там теж показувала відео з камер відеоспостережень. В липні 2017 року до них приїхала [PERSON] , якій відповідач також показувала відео з камер, а 23 липня 2017 року, під час здійснення виконавчих дій, [PERSON] показала фрагмет відео зі своїх камер, на яких її дочка, поблизу вхідних дверей в квартиру поливала газон. Запевнила, що камери відеоспостереження працюють, оскільки по цей час червоним кольором вночі світиться датчик. Допитана свідок [PERSON] суду показала, що працює слюсарем в ПАТ Волиньгаз. Позивач [PERSON] є її сестрою і вона неодноразово гостювала в неї. Знає, що вона не випускає на подвір`я дітей, пояснюючи тим, що сусідка [PERSON] спостерігає за ними за допомогою камер відеоспостреження, які направила на вхідні двері її квартири. Про існування камер вона довідалася в 2017 році. З того часу все рідше їздить до сестри, а за останні три роки гостювала у позивача лише два чи три рази. Свідок [PERSON] показав, що позивач [PERSON] є їх кумою і 1-2 рази на рік вони зустрічаються і проводять разом дозвілля. В 2017 році, на День Шахтаря , [PERSON] запропонували їм посмажити разом шашлики. Тоді вперше, на їх будинку він помітив дві камери відеоспостереження, а кум жалівся, що весь час живе під наглядом сусідів. Коли після цього приїздив до кумів, то ставив машину подалі від їх житла, а до помешкання ішов з одягнутим капюшоном, щоб його не фільмувала камера. Ще в 2017 році помітив, що спірні камери працюють в режимі нічної зйомки, оскільки мають інфрачервону підсвітку. Свідок [PERSON] показав, що працює старшим інспектором у ВП №1 Володимирського РВП і неодноразо приїздив на виклики сторін, які вже давно конфліктують. Відповідач [PERSON] у своєму мобільному телефоні показувала йому відео на якому матір [PERSON] зривала посохле листя з туй на їх присадибній ділянці. Місце з якого велася зйомка впізнав одразу, оскільки неодноразово приїздив на виклики конфліктуючих сторін за місцем їх проживання. Відповідач вказала на те, що це відео фільмувала її камера відеоспостереження та й він сам помітив, що зйомка проводилася зверху зі сторони житла відповідача. Допитаний у якості свідка представник позивача [PERSON] показав, що в 2014 році познайомився з позивачем і з того часу неодноразово відвідував її за місцем проживання. Спереду подвір`я сторін огорожено парканом, а всередині перегороджено на дві частини (будинок містить два входи). Спочатку на ганку відповідача з`явилася одна камера відеоспостереження, а через деякий час інша. Мав місце випадок коли в судовому засіданні [PERSON] з приводу неявки [PERSON] вказала на те, що бачила в той день через камеру відеоспостереження як позивач стригла траву на своєму подвір`ї. Заслухавши пояснення позивача, її представника, відповідача, покази свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Правове регулювання правовідносин, пов`язаних із захистом інтересів фізичної особи при проведенні фото-,кіно-,теле- та відеозйомок, визначено ст.307 ЦК України, відповідно до якої фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Фізична особа, яка погодилася на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, може вимагати припинення їх публічного показу в тій частині, яка стосується її особистого життя. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом. Оскільки процес відповідної зйомки може суттєво порушувати певні особисті немайнові права фізичної особи, то законодавець визначає, що фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода фізичної особи може виражатись як у письмовій так і в усній формі, залежно від обставин, при яких провадиться відповідна зйомка. Крім цього, в окремих випадках згода особи на зйомку презюмується, тобто фізична особа вважається такою, що погодилась на зйомку, аж поки вона не висловить своє заперечення щодо цього. До таких випадків презумпції згоди на знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку відносяться зйомки, які проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. У випадку, коли фізична особа заперечила щодо її фіксації на відповідну плівку, то зйомка повинна бути припинена, а моменти з її участю вилучені. І при цьому зовсім не важливо чи ця зйомка проводилась відкрито, чи методом «прихованої камери». Крім випадків заборони зйомки, законодавець також надає фізичній особі можливість захисту і у випадку, коли вона попередньо погодилась на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку. В цьому випадку фізична особа має право вимагати припинення її публічного показу в тій частині, в якій це стосується її особистого життя. Безумовно, захист інтересів фізичної особи при проведенні фото-, кіно-, теле- та відеозйомки, який передбачений даною статтею, є суттєвою гарантією реалізації багатьох особистих немайнових прав особи, таких як права на індивідуальність (ст.300 ЦК України), права на особисте життя та його таємницю (ст.301 ЦК України), права на повагу до гідності та честі (ст.297 ЦК України), права на недоторканність ділової репутації (ст.299 ЦК України) тощо. В обґрунтування позову, посилаючись на ст.301 ЦК України, позивач стверджує, що її сусідка - відповідач по справі, здійснює відеоспостереження не тільки за домоволодінням в межах своєї присадибної ділянки але і за домоволодінням її сім`ї та земельною ділянкою якою вони користуються. Відтак вважає, що своїми діями [PERSON] втручаються в її особисте життя та життя її родини. Статтею 301 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на особисте життя. Фізична особа сама визначає своє особисте життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб. Фізична особа має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя. Обставини особистого життя фізичної особи можуть бути розголошені іншими особами лише за умови, що вони містять ознаки правопорушення, що підтверджено рішенням суду, а також за її згодою. Передбачене даною статтею право гарантує фізичним особам право на особисте життя та його таємницю. Дане право є відповідним розвитком положень ст.32 Конституції України, ст.12 Загальної декларації прав людини, ст.8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини та ст.17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права. Під поняттям «особисте життя» слід розуміти поведінку фізичних осіб поза межами виконання різноманітних суспільних обов`язків, тобто життєдіяльність людини в сфері сімейних, побутових, особистих, інтимних та інших стосунків, що звільнені від «тягаря суспільних інтересів». Відповідно до ст.32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Суд погоджується з тим, що кожна особа має право використовувати систему відеоспостереження у межах своєї приватної власності. При цьому, щодо можливості ведення відеофіксації у громадському місці важливо пам`ятати, що у цьому випадку згода особи на зйомку презюмується, тобто як зазначав суд вище, фізична особа вважається такою, що погодилась на зйомку, аж поки вона не висловить своє заперечення щодо цього. Однак, у випадку, коли фізична особа заперечила щодо її фіксації на відповідну плівку, то зйомка повинна бути припинена, а моменти з її участю вилучені. Вирішуючи спір між сторонами, суд встановив, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проживають у одному багатоквартирному будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивачу [PERSON] належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] , що знаходиться у вищевказаному житлі (а.с.7 т.1), а відповідачу [PERSON] 1/1 частина квартири [ADDRESS] (а.с.145-150 т.1). При цьому входи в квартири розділені і кожна з сторін користується частиною земельної ділянки, яка прилягає до належного їм житла. Позивач [PERSON] проживає за вищевказаною адресою разом із членами своєї родини, а саме: батьком [PERSON] , матір`ю [PERSON] , сином [PERSON] , дочкою [PERSON] та братом [PERSON] , що підтверджується довідкою ЖКП №1 Нововолинської міської ради, виданою 10 липня 2017 року (а.с.36 т.1). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні підтвердила наявність відеокамер на фасаді будинку (прибудованої веранди) із сторони входу в її квартиру, однак заперечила здійснення відеоспостереження за приватним життям позивача та членів її сім`ї в межах її домоволодіння, більше того, вказала на несправність цих камер. Твердження позивача [PERSON] та її представника [PERSON] , що камери встановлені на самочинній добудованій відповідачем веранді не підтверджені жодними доказами, та не мають у даній справі вирішального значення, не є предметом позову, а тому даний факт судом до уваги не береться. Відтак факт встановлення відеокамер на будинку зі сторони входу в квартиру відповідача є доведеним і не оспорюється сторонами. Щодо тверджень позивача про направленість відеокамер на домоволодіння та земельну ділянку, якими користується вона та члени її родини, слід зазначити наступне. З оглянутих в суді фототаблиць (а.с.49-52, 85-86, 128 т.1) вбачається, що ракурс камер (двох з них) охоплює прибудинкове подвір`я, вхід в домоволодіння та вхід в квартиру позивача, що у судовому засіданні не було спростовано відповідачем. Більше того, аналогічні твердження дали свідки допитані судом, а відтак суд вважає доведеним те, що спірні камери (дві з них) направлені на територію домоволодіння позивача. Суд також вважає за необхідне звернути увагу, що між сторонами давно виникли спори щодо володіння і користування ними своєю власністю. [PERSON] та [PERSON] тривалий час конфліктують з приводу допоміжних приміщень (сходова клітина, горище тощо), що знаходяться в спільному користуванні жильців будинку. Даний факт підтверджується долученими до матеріалів справи копіями судових рішень (а.с.10-14, 39-46 т.1), витребуваними та оглянутими в суді матеріалами скарги [PERSON] та висновком по ЄО №3568. Відтак доводи відповідача про те, що система відеонагляду встановлена, однак не працює, суд оцінює критично і вважає ці пояснення такими, що не ґрунтуються на доказах і мають за мету уникнути цивільно-правової відповідальності. До такого висновку суд прийшов з урахуванням ще й того, що стороною відповідача не доведено обставин, на які вона посилаються, як на підставу своїх заперечень проти доводів позивача. Натомість, фототаблиці, які досліджені в судовому засіданні, а також покази свідків вказують на наявність відеокамер та їх справність. Усі допитані в судовому засіданні свідки показали, що відповідач фільмувала позивача і членів її родини на присадибній ділянці, що знаходиться в користуванні останніх, більше того показувала фрагменти з цих відео, а по цей час на корпусі однієї з камер в нічну пору доби видно інфрачервоне підсвідчування, що у свою чергу спростовує доводи відповідача про те, що камери на будинку перебувають у несправному стані. Начальник Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУНП у своєму листі-повідомленні №1309 від 15 червня 2017 року вказав на те, що на підставі зібраних матеріалів встановлено, що в середині травня 2017 року до відповідача [PERSON] приїжджав невідомий чоловік та встановив на будинку з її сторони камери відеоспостереження. На даний час на стіні будинку по [ADDRESS] встановлено три камери, дві з яких повернуті в сторону подвір`я [PERSON] (а.с.6 т.1). Про проведення експертизи з метою спростування таких тверджень свідків та позивача, відповідач у суді не клопотала. Також, відповідач не надала суду доказів щодо підставності (необхідності в цілях безпеки) та законності направлення камер на подвір`я позивача і щодо того, що одна з спірних камер є «камерою-муляжем». Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вищезазначена норма свідчить проте, що обов`язок доказування покладається на сторони, тобто не тільки на позивача, але і на відповідача. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності сторін. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що спірні відеокамери на належному відповідачу житлі (добудованій веранді) є камерами відеоспостереження, якими ведеться відеоспостереження за територію, що знаходиться у користуванні біля входу до домоволодіння позивача. При цьому, суд звертає увагу на те, що обставини, викладені відповідачем у письмових поясненнях та у судовому засіданні, якими вона обґрунтовує встановлення цих камер відеоспостереження, не зупиняє дію норми ст.307 ЦК України, якою обумовлено, що фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою та не дає право відповідачу вести відеофіксацію на відео камери за особистим життям позивача та членів її сім`ї в межах їх домоволодіння. Важливо також звернути увагу на те, що у цьому випадку, відсутність факту поширення зібраних в результаті ведення відеоспостреження фото- або відеоматеріалів, не свідчить про ведення відповідачем відеоспостереження з дотриманням вимог ст.307 ЦК України. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, частина 2 зазначеної статті ЦК України передбачає такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як припинення дії, яка порушує право. Можливість широкого застосування судової форми захисту ґрунтується, насамперед, на положеннях статей 55, 124 Конституції України, відповідно до якої юрисдикція суду поширюється на усі правовідносини, які виникають у державі. Тобто в силу положень цивільного законодавства предметом судового розгляду та вирішення можуть бути будь-які правовідносини, включаючи ті підстави виникнення, зміни та припинення яких передбачені правовими нормами, так і не передбачені ними, але в силу загально-дозвільного принципу регулювання приватно-правових відносин породжують правові наслідки. Конституція України у ст.55 гарантувала судовий захист прав і свобод людини і громадянина, незважаючи на наявність у правових нормах вказівки на можливість такого захисту (ст.8 Конституції України). Тобто будь-які цивільні права та інтереси, які охороняються законом, можуть заслуговувати на судовий захист. При чому за ст.64 Конституції України таке право не підлягає обмеженню навіть у період надзвичайного та воєнного стану. Способи захисту цивільних прав у багатьох випадках передбачені правовими нормами, які регулюють конкретні правовідносини. Припинення дії, яка порушує право, як спосіб захисту полягає у припиненні триваючого цивільного правопорушення, яке продовжує тривати і впливати на суб`єктивні права, свободи та законні інтереси особи. Відповідно до ст.32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 травня 2018 року (справа №576/910/15-ц, провадження №61-21480св18) вказано, що «суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що позивач перебуваючи сама та з членами своєї родини на території своєї земельної ділянки мала право на захист свого особистого та сімейного життя від втручання у нього сторонніх осіб. Вона не надавала право відповідачу на проведення фото та відеозйомки себе особисто та членів своєї родини. Отже, суди дійшли вірного висновку про те, що слід зобов`язати відповідача припинити відеозйомку подвір`я у належному позивачу будинковолодінні і знищити усю зібрану щодо цього відеоінформацію». До такого ж за своєю суттю висновку прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 03 березня 2020 року (справа № 279/2012/17, провадження № 61-42511св18). При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи вищевикладене, здійснюючи камерами відеоспостереження нагляд за особистим життям позивача і членів її сім`ї в межах їх домоволодіння, відповідач, на думку суду, чинила неправомірно і тому з метою усунення таких неправомірних дій зі сторони відповідача, суд зобов`язує [PERSON] демонтувати три камери відеоспостереження на зовнішній стіні квартири [ADDRESS] та знищити всю інформацію що в них наявна. Щодо заявлених вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача [PERSON] , суд зазначає що відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Порядок відшкодування моральної шкоди визначений в ст.23 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК України), відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно зі ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За приписами п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 12.11.2019 по справі № 818/1430/17. Повертаючись до обставин у справі, суд бере до уваги те, що на обґрунтування своїх позовних вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, позивач зазначає, що тривалі неправомірні дії відповідача, завдали їй значних душевних страждань. Позивач відчуває себе пригніченою, а через фіксацію камерами відеоспостереження вона та члени її сім`ї тривалий час пересять нервове навантаження та стрес. Однак, при цьому позивач не надає жодного доказу на підтвердження вищевказаних обставин, а саме документів з медичних установ які б підтверджували психічні чи нервові розлади в позивача чи членів її сім`ї, або ж скарги з приводу перенесеного тривалого стресу. Таким чином, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять доказів настання втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, які у розумінні ст.23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди. При цьому, суд вважає необхідним зазначити, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Крім зазначеного, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Натомість, позивач жодним чином не обґрунтовує заявлений розмір моральної шкоди. Враховуючи викладені та встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що зазначені позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України, при цьому враховує те, що лише одну з позовних вимог позивача було задоволено судом, а відтак, стягує з відповідача [PERSON] в користь позивача [PERSON] 640 грн. документально підтвердженого судового збору (а.с.1, 24 т.1) та 750 грн. витрат на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог, що також підтверджується документально (а.с.83-84, а.с. 217 т.1).

Outcome: approved