Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-01 00:00:00

заявник [PERSON] звернулася до Бориславського міського суду Львівської області з заявою у своїх інтересах та інтересах [PERSON] про видачу обмежувального припису, зокрема, просить видати обмежувальний припис, яким вжити заходи тимчасового обмеження прав стосовно [PERSON] та покладення на нього ряду обов`язків. У обґрунтування заяви посилається на те, що [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 08 травня 1998 року. У них є двоє дітей, одна з них неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з нею, [PERSON] , на 2 поверсі двоповерхового індивідуального житлового будинку на [ADDRESS] . На першому поверсі проживає її чоловік [PERSON] , який протягом останніх 7 років систематично вчиняє відносно неї та їхньої неповнолітньої дочки домашнє насильство фізичного та психологічного характеру, що проявляється у застосуванні фізичної сили, словесних образ, приниження, залякує її та доньку, нецензурно лається, вдається до погроз фізичної розправи. Протягом останніх місяців вона зверталася за захистом до правоохоронних органів, проте це не допомогло. Її чоловік не змінив своєї поведінки, не зважаючи на те, що він двічі за останніх два місяці притягався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, а це свідчить про систематичність вчинення насильства в сім`ї. Вони живуть в постійному страху та напруженні, постійних погроз, це все відбивається на психіці дочки. Вважають, що вони вжили розумні заходи для їхнього захисту, а саме: звернення до правоохоронних органів - не дали очікуваного результату, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту їхніх прав. Враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на те, що вони переконані, що вірогідність продовження та повторного вчинення насильства [PERSON] щодо них, а також настання тяжких наслідків для їхнього здоров`я є дуже високою, у них не залишається іншого способу як звертатися до суду про видачу обмежувального припису, шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків, зокрема, встановлених ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Зокрема, просять видати обмежувальний припис [PERSON] , [INFO] , який проживає в [ADDRESS] на строк 6 (шість) місяців та покласти на нього такі обов`язки: заборонити [PERSON] наближатися ближче ніж на 50 м за зареєстрованим місцем проживання [PERSON] та неповнолітньої дочки [PERSON] , а саме: в будинку в [ADDRESS] , а також місця роботи [PERSON] та місця навчання [PERSON] ; заборонити [PERSON] вести телефонні переговори або контактувати з [PERSON] та неповнолітньою дочкою [PERSON] через інші засоби зв`язку, особисто і через третіх осіб; заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] та їхню спільну неповнолітню дочку [PERSON] , якщо [PERSON] та (або) вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними. Ухвалою суду від 01 вересня 2022 року заяву [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якої діє законний представник [PERSON] , прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Заявники [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні заяву про видачу обмежувального припису підтримали, дали пояснення, аналогічні її змісту. При цьому, заявник [PERSON] погодилася з тим, що [PERSON] має право проживати в будинку [ADDRESS] , отже не потрібно встановлювати заборону йому наближатися ближче, ніж 50 м за вказаною адресою, як це просили заявники у своїй заяві. Крім цього, заявник [PERSON] ствердила, що заявники не мають наміру змінювати місце проживання, отже немає підстав для задоволення їхньої заяви у частині заборони [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати заявників, якщо ті за власним бажанням перебувають у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні пояснив суду, що жодних насильницьких дій щодо заявників не вчиняв. Просить відмовити у видачі обмежувального припису. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали заяви про видачу обмежувального припису, суд дійшов такого висновку. Правовідносини, що склалися між учасниками справи, зокрема заявниками [PERSON] , [PERSON] та заінтересованою особою [PERSON] регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також міжнародно-правовими актами, під час вирішення такої категорії справ обов`язковому застосуванню підлягає судова практика Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) є фундаментальною основою в галузі прав і свобод людини, її законних інтересів та потреб. Одна з ключових особливостей Конвенції полягає в тому, що вона не тільки встановлює права та свободи людини, але і передбачає право на індивідуальне звернення за захистом порушених прав на міжнародному рівні. Конвенція та протоколи до неї за юридичною природою є обов`язковим міжнародним правовим договором, який запровадив систему національного контролю за дотриманням прав людини на внутрішньодержавному рівні. 07.11.2011 Україною було підписано Конвенцію Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами, на виконання якої 07.12.2017 прийнято Закон «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон). Згідно з положеннями п. 1,7 ч. 2\~ст.\~3\~Закону дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб, зокрема: подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти). Статтею 1 Закону визначено значення термінів, які вживаються в законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Положеннями\~ст. 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»\~передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Згідно з п. 9 частини першої статті 1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Зважаючи на наведені правила Закону, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства в будь-якому його прояві. Такий висновок зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18. Судом встановлено, що заявники [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , яка є донькою заявниці [PERSON] та заінтересованої особи [PERSON] , проживають разом в будинку [ADDRESS] , заявники на другому поверсі вказаного індивідуального житлового будинку, заінтересована особа [PERSON] на першому поверсі. [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08 травня 1998 року. Звертаючись до суду з вимогами про видачу обмежувального припису щодо [PERSON] , заявниця обґрунтувала заявлені вимоги тим, що він вчиняє стосовно заявників психологічне та фізичне насильство, за наслідками якого вони бояться за свою безпеку. Як вбачається із матеріалів справи, заявниця [PERSON] неодноразово зверталась із заявами до відділу поліції з приводу вчинення [PERSON] стосовно неї та неповнолітньої [PERSON] домашнього насильства. Зокрема, 05 червня 2022 року [PERSON] вчинив домашнє насильство стосовно заявників: своєї дружини [PERSON] та їхньої неповнолітньої доньки [PERSON] . Зокрема, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за місцем свого проживання виражався до них нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, смикав за волосся. Постановою судді Бориславського міського суду Львівської області від 04 липня 2022 року у справі № 438/543/22 [PERSON] визнано винним у вчинені вказаного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч.1 КУпАП, та застосовано стосовно нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 170 грн. 10 липня 2022 року [PERSON] вчинив домашнє насильство стосовно неповнолітньої доньки [PERSON] . Зокрема, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за місцем свого проживання виражався до неї ненормативною лексикою, погрожував фізичною розправою. Постановою судді Бориславського міського суду Львівської області від 15 серпня 2022 року у справі № 438/663/22 [PERSON] визнано винним у вчинені вказаного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч.1 КУпАП, та застосовано стосовно нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 170 грн. Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України: вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, оскільки [PERSON] вчиняє домашнє насильство (психологічне та фізичне) стосовно своєї дружини та доньки заявників [PERSON] та [PERSON] , вказане насильство є систематичним, з цього приводу постраждалі викликали працівників поліції; є високим вірогідність продовження чи повторного вчинення [PERSON] подібних протиправних дій, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалих осіб, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до кривдника необхідно застосувати обмежувальний припис. Домашнє насильство виступає грубим порушенням прав людини і зазіхає, передусім на її основні права, що підтверджено як у міжнародних правових актах, так і у рішеннях міжнародних інституцій, однією з яких є Європейський суд з прав людини. При розгляді справ, в яких є прояви домашнього насильства, судді мають звертатися до прецедентної практики міжнародних і регіональних судових інституцій - Європейського суду з прав людини, Комітету ООН з прав людини, Комітету ООН з ліквідації дискримінації щодо жінок, Європейського суду справедливості тощо. Відповідно до правил ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію (995 004) та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини визнав, що насильство в сім`ї, якому держава вчасно не запобігла чи не зупинила, може призвести до порушення таких статей Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: 1) обов`язок дотримуватись прав людини (ст.1); 2) право на життя (ст.2); 3) заборона тортур або нелюдських чи таких, що принижують гідність, поводження чи покарання (ст.3); 4) право на повагу до особистого та сімейного життя (ст.8); 5) право на ефективні засоби правового захисту (ст.13); 6) заборона дискримінації (ст.14). Так, порушення з боку держави прав людини у випадках, пов`язаних з насильством у сім`ї зафіксовано в судових рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема: - «А. проти Сполученого Королівства» (1998); «Е.С. та інші проти Словаччини» (№8227/04 від 15.09.2009); «Контрова проти Словаччини» (№7510/0431.5.2007); «Беваква та С. проти Болгарії» (№71127/01)12.6.2008); «Опуз проти Туреччини» (№33401/02 від 09.06.2009); «А.проти Хорватії» (№55164/18 від 14.10.2010); «Хайдуова проти Словаччини» (№2660/03 від 13.11.2010); «Бранко Томасік та інші проти Хорватії» (№46598/06 від 15.01.2009); «Савіни проти України» (2008рік). Аналіз зазначених вище рішень Європейського суду з прав людини свідчить, що насильство в сім`ї не є приватною чи сімейною справою, але є питанням, що зачіпає суспільні інтереси, що в свою чергу вимагає ефективних дій з боку держави. Суд зазначає, що недостатньо мати закони щодо протидії домашньому насильству, більш важливим є наявність ефективних механізмів їхньої реалізації. Відсутність ефективного захисту з боку держави призводить до настання фактів тяжкого насильства в сім`ї. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3)взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Правилами ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» також встановлено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. З урахуванням практики Європейського Суду з прав людини суд вважає, що вжиті заявниками розумні заходи для їхнього захисту та покарання винного не дали очікуваного результату, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявників. З огляду на встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що за результатами судового розгляду достовірно встановлено, що [PERSON] чинить стосовно заявників -своєї дружини та доньки - насильство психологічного та фізичного характеру систематично, яке проявляється у висловлюванні нецензурною лайкою, погрозами фізичної розправи, смиканням за волосся. Суд звертає увагу на те, що [PERSON] вчиняє протиправні дії щодо своєї дружини у присутності неповнолітньої доньки ( [PERSON] ) та стосовно неї самої, що негативно впливає на її психологічний розвиток. Зважаючи на встановлені обставини, суд ухвалює рішення у відповідності до вимог, передбачених\~ст.350-6 ЦПК України. Зважаючи на приписи даної норми, термінові заборонні приписи, що їх бажає заявниця, можуть бути встановлені судом. Згідно правового висновку, зробленого Верховним Судом у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у\~КУпАП\~та\~КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. З урахуванням наведеного суд вважає, що заявники потребують захисту від дій кривдника, а тому застосування до нього обмежувального припису є доцільним і необхідним, зокрема, визначити [PERSON] такі тимчасові обмеження його прав: перебувати в місці проживання (перебування) [PERSON] , [PERSON] , а саме: на другому поверсі будинку за адресою: [ADDRESS] , а також за місцем праці або навчання заявників та за адресою проживання в разі її зміни; заборонити вести телефонні розмови, листування (смс-повідомлення) або контактування з заявниками [PERSON] , [PERSON] через будь-які засоби зв`язку, месенджери та соціальні мережі особисто. При цьому, оскільки місцем проживання [PERSON] є той самий будинок, де проживають заявники, зокрема, [PERSON] проживає на першому поверсі будинку [ADDRESS] , суд не вбачає можливості встановити [PERSON] заборону наближатися ближче ніж на 50 м до вказаного будинку, про що не заперечила заявник [PERSON] в судовому засіданні. Також відсутні підстави для встановлення [PERSON] заборони «особисто і через третіх осіб розшукувати заявників [PERSON] та їхню спільну неповнолітню дочку [PERSON] , якщо [PERSON] та (або) вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними», оскільки заявник [PERSON] в судовому засіданні ствердила про відсутність підстав для задоволення заяви у цій частині, оскільки заявники не мають наміру змінювати місце проживання. Отже, суд співставляючи інтереси учасників справи, враховуючи суспільні інтереси, дійшов висновку про часткове задоволення заяви про видачу обмежувального припису. Згідно з ч. 4 ст.350-6\~ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання.

Outcome: partial