Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-04 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куба Ю.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Забавська Н.В. про визнання недійсними та скасування державної реєстрації договорів. Свої позовні вимоги мотивував тим, що 07 листопада 2012 року між ним, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого він передав цим особам у рівних частках кожному грошові кошти в сумі 250000 доларів США, а останні зобов`язалися їх повернути до 07 листопада 2014 року. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року та постановою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року, позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на його користь грошові кошти у сумі 2010658 гривень 75 копійок, а також з [PERSON] та [PERSON] на його користь кошти в розмірі по 2642327 гривень з кожного. 01 липня 2019 року постановою приватного виконавця Коновалова О.С. було відкрито виконавче провадження № 59434144 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року. [PERSON] кошти не повертає та, усвідомлюючи, що належне йому майно можуть реалізувати на прилюдних торгах в рамках погашення заборгованості за договором позики, починаючи з 2014 року відчужив належне йому майно. Зокрема, [PERSON] продав своєму сину [PERSON] земельну ділянку, площею 0,08 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу № 158 від 07 листопада 2017 року. Потім [PERSON] продав земельну ділянку, площею 0,08 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1399 від 18 липня 2018 року. Зазначені договори були укладені після закінчення строку повернення коштів за договором позики та на час розгляду Оболонським районним судом м. Києва позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, поданого до суду 18 травня 2017 року. Просить суд ухвалити рішення, яким: - визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу № 158 від 07 листопада 2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; - визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу № 1399 від 18 липня 2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 25 серпня 2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03 вересня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03 вересня 2020 року відмолено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24 травня 2021 року задоволено частково заяву позивача про забезпечення позову. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29 червня 2021 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29 червня 2021 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 05 вересня 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 05 вересня 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. З додаткових пояснень представника відповідача - [PERSON] вбачається, що він просить відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що позивач не довів наявності підстав для визнання правочинів фіктивними. Оспорювані договори були оплатними, укладені до прийняття рішення судом першої інстанції. Зазначені договори не суперечать вимогам закону, оскільки були спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, а отже вони не містять порушень частин 1, 5 ст. 203 ЦК України. На момент укладення договорів майно не перебувало під забороною та/або застереженням на його вільне відчуження. Щодо [PERSON] не існувало жодних підтверджених судом боргових зобов`язань та/або виконавчих проваджень. Позивач звернувся до боржника з вимогою щодо повернення боргу лише у 2018 році, а рішення судом було ухвалено 27 листопада 2018 року, яке набрало законної сили у 2019 році. З письмових пояснень відповідача [PERSON] вбачається, що він просить відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що на момент укладення [PERSON] договору позики з [PERSON] 07 листопада 2012 року, [PERSON] вже володів земельною ділянкою майже 5 років. Договір купівлі-продажу між ним та [PERSON] був укладений 07 листопада 2017 року, а позивач звернувся до [PERSON] з вимогою щодо повернення боргу лише у 2018 року та рішення судом було ухвалено 27 листопада 2018 року, яке набрало законної сили у 2019 році. [PERSON] сплатив борг за договором позики на користь [PERSON] у сумі 1997859 гривень 07 копійок, в той час як сума позики за договором складала 1998250 гривень. Таким чином договір купівлі-продажу від 07 листопада 2017 року не суперечив вимогам закону та на момент його укладення не існувало жодних підстав для того, щоб продавець не міг вільно розпоряджатися власним майном. Уклавши договір купівлі-продажу № 1399 від 18 липня 2018 року [PERSON] стала законним набувачем. У позивача відсутні будь-які правові підстави визнавати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки він не є та ніколи не був власником спірної земельної ділянки. Крім того, на момент укладення спірних договорів йому нічого не було відомо про будь-яку позику або заборгованість [PERSON] . Також, [PERSON] на спірній земельній ділянці вже побудовано будинок, що свідчить про настання реальних наслідків за договором № 1399 від 18 липня 2018 року. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву у визначений строк до суду не подав. Треті особи пояснення щодо позовної заяви у встановлений судом строк не подали. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 07 листопада 2012 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав цим особам у рівних частках кожному грошові кошти в сумі 250000 доларів США, а останні зобов`язалися їх повернути до 07 листопада 2014 року. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Зазначеним рішенням стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 2010658 гривень 75 копійок, а також з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] кошти в розмірі по 2642327 гривень з кожного (а.с. 11-15). Постановою Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року залишено без змін (а.с. 16-17). Постановою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2019 року залишено без змін. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 01 липня 2019 року постановою приватного виконавця Коновалова О.С. було відкрито виконавче провадження № 59434144 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року. 07 листопада 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки № 158, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кубою Ю.В.. Предметом договору є земельна ділянка площею 0,08 га, кадастровий номер 8000000000:72:501:0156 за адресою: [ADDRESS] . 18 липня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки № 1399, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Забавською Н.В. Предметом договору є земельна ділянка площею 0,08 га, кадастровий номер 8000000000:72:501:0156 за адресою: [ADDRESS] . Зазначене підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 червня 2020 року (а.с. 18-20). Позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсними та скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу № 158 від 07 листопада 2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , та договору купівлі-продажу № 1399 від 18 липня 2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. [PERSON] зазначає про те, що позивач не має відношення до нерухомого майна, яке є предметом оспорюваних договорів. [PERSON] як колишній власник майна не оспорює укладені договори та не вважає, що відчуження нерухомого майна є таким, що порушує чинне законодавство України. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Статтею 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Разом з тим, [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання договорів недійсними не як власник нерухомого майна, а як заінтересована особа. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У частинах 1-3, 5 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року в справі № 6-605цс16. За таких обставин, належним захистом порушених прав позивача є саме визнання правочину недійсним, оскільки позивач не є власником спірного нерухомого майна та ст. 388 ЦК України не підлягає застосуванню до цих правовідносин. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у частині визнання договорів купівлі-продажу земельної ділянки недійсними. Позивач також просить суд ухвалити рішення, яким скасувати державну реєстрацію договорів купівлі-продажу земельної ділянки. У постанові Великої палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року № 367/2022/15-ц та постанові Великої палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року № 802/1340/18-а міститься правова позиція, яка полягає у наступному. Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому, належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» від 05 грудня 2019 року, що набрав чинності 16 січня 2020 року, внесено зміни до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 3 ст. 26 цього закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Вбачається, що заявлена позивачем вимога не відповідає встановленим законом способам захисту цивільних прав та інтересів, оскільки останній просить скасувати державну реєстрацію договорів купівлі-продажу земельної ділянки, а не рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав. За таких обставин, вимога позивача про скасування державної реєстрації договорів купівлі-продажу земельної ділянки задоволенню не підлягає. З урахуванням задоволення вимоги позивача про визнання недійсними документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а саме, договорів купівлі-продажу земельної ділянки, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,08 га, кадастровий номер 8000000000:72:501:0156 за адресою: [ADDRESS] . З огляду на наведене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 2135 гривень 60 копійок судового збору, по 711 гривень 87 копійок з кожного.

Outcome: partial