Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-18 00:00:00

У червні 2019 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] , у якій позивач просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0364 га, з цільовим призначенням обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилалась на те, що вона на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.2016 укладеного з [PERSON] та [PERSON] , як продавцями, набула право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Під час оформлення технічної документації, з метою присвоєння земельній ділянці на якій розташований будинок, кадастрового номеру, було з`ясовано, що власником вказаної земельної ділянки є [PERSON] . З огляду на те, що [PERSON] , у позасудовому порядку, відмовляється вирішити питання щодо переоформлення земельної ділянки на якій розташований будинок [ADDRESS] , позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Женеску Е.В. від 07.06.2019 позовну заяву [PERSON] залишено без руху у зв`язку з невідповідністю приписам ЦПК України. На виконання вимог ухвали суду від 07.06.2019 позивачем надано квитанцію про сплату судового збору та позовну заяву в новій редакції. Ухвалою від 25.05.2021 справу прийнято до провадження цим складом суду та вирішено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 11.08.2022 закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті. Позивач та її представник у судовому засіданні, заявлені позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову. Інші сторони, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Судом встановлено, що 24.05.2016 року між [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О. та відповідно до якого [PERSON] набула у власність: житловий будинок, сарай, убиральню, гараж, споруди, що розташовані на земельній ділянці площею 368 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Також, згідно вказаного договору, право власності [PERSON] на 1/2 частину вказаного будинку та відповідну частину господарських споруд підтверджувалося Свідоцтвом про право на спадщину за законом виданим 16.05.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А., а право власності [PERSON] на іншу 1/2 частину вказаного будинку та відповідну частину господарських споруд підтверджувалося Свідоцтвом про право на спадщину за законом виданим 22.04.2009 року державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Куликовим С.В. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності, за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.2016 року, зареєстровано право власності на житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з копією рішення №РВ-1200883222018 від 27.11.2018 року ухваленого державним кадастровим реєстратором Відділу у м.Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області та заяви про державну реєстрацію земельної ділянки, [PERSON] відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки площею 0,0364 га за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що на земельну ділянку було видано Державний акт на право приватної власності. Відповідно до копії державного акту на право приватної власності на землю від 18.08.1998 року серії ДП Д №015059, [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,0364 га за адресою: [ADDRESS] . Землю передано для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з висновку до якого дійшла колегія суддів ВП/ВС у постанові від 04.12.2018 прийнятій за результатами розгляду справи №910/18560/16, земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами\~ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними. Відповідно до ч.1 ст.120 ЗУ України (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 24 травня 2016 року), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно з висновком до якого дійшла колегія суддів ВП/ВС у постанові від 16.06.2020 прийнятій за результатами розгляду справи № 689/26/17, при застосуванні положень\~статті 120 ЗК України\~у поєднанні з положеннями\~статті 125 ЗК України\~, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. За висновками, наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі N 200/606/18: "Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилахстатті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів [PERSON] (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. Штучний правовий відрив об`єктів нерухомості від земельних ділянок, на яких вони розміщені, відбувся за радянських часів з ідеологічних мотивів. Під впливом тодішньої ідеології панувало уявлення, що особи можуть мати право власності на об`єкти нерухомості, але не на земельні ділянки, на яких вони розташовані. Так, Конституцією УРСР 1978 року (частина друга статті 11) було передбачено, що земля є у виключній власності держави. Внаслідок такого підходу існує значна кількість об`єктів нерухомості, які знаходяться у власності приватних осіб, розташованих на землях державної та комунальної власності, причому земельні ділянки під цими об`єктами можуть бути несформованими. Водночас намір законодавця подолати такий штучний правовий відрив об`єктів нерухомості від землі не викликає сумніву. Тому в разі, якщо право власності на об`єкт нерухомості та на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розташований, належать одній особі, подальше відчуження об`єкта нерухомості окремо від земельної ділянки, а також земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості не допускається. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій\~статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Частиною 1 статті 377 ЦК України, (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 24 травня 2016 року) визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч.ч.3-4 ст.334 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 24 травня 2016 року) право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. З огляду на те, що право власності на будинок та споруди позивач набула у визначеному Законом порядку (право власності є чинним та ніким не оскаржене) та виходячи з принципу нерозривності будівлі з земельною ділянкою на якій вона розташована, заявлені позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Представник позивача\~у судовому\~засіданні просив\~покласти судові\~витрати на\~позивача,\~оскільки відповідачі\~фактично не\~порушували \~ права\~позивача,\~а спір\~виник,\~у зв`язку\~із прогалинами\~у законодавстві. Відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. За вказаних обставин, враховуючи пояснення учасників справи, суд вважає за необхідне покласти судові витрати на позивача.

Outcome: approved